КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
                                    
Апеляційне провадження                                            
№ 22-ц/824/14719/2024
 
П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
 
05 листопада 2024 року                                                                 місто Київ
                                                                                               справа № 381/3035/24
                              
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:  головуючого судді: Борисової О.В.
                   суддів: Левенця Б.Б., Ратнікової В.М.
                   за участю секретаря судового засідання - Балкової А.С.
 
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача Акціонерного товариства «Універсал Банк» на ухвалу Фастівського міськрайонного суду Київської області від 25 червня 2024 року про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову, постановлену під головуванням судді Осаулової Н.А., у справі за позовом Акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Міністерство юстиції України про визнання договорів недійсними, скасування державної реєстрації права власності та поновлення права власності, -
 
   В С Т А Н О В И В:
У червні 2024 року позивач АТ «Універсал Банк» звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому просив:
визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 02 серпня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Манойло Н.Г., реєстровий №2519;
визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки кадастровий номер 3224987202:01:007:0069 за адрсою: АДРЕСА_1 , укладений 02 серпня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Манойло Н.Г., реєстровий №2520;
визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки кадастровий номер 3224987202:01:007:0068 за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 02 серпня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Манойло Н.Г., реєстровий №2521;
припинити/скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на житловий будинок та земельні ділянки;
поновити право власності ОСОБА_2 на житловий будинок та земельні ділянки.
Разом з позовною заявою, позивачем подано заяву про забезпечення позову, в якому останній просив накласти арешт на:
житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 994324732249);
земельну ділянку кадастровий номер 3224987202:01:007:0069 за адрсою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 994309732249);
земельну ділянку кадастровий номер 3224987202:01:007:0068 за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 994315732249).
Заява обґрунтована тим, що предметом позову у даній справі є визнання договорів купівлі-продажу від 02 серпня 2016 року з відчуження вказаного житлового будинку та земельних ділянок недійсними, припинення/скасування державної реєстрації права власності та поновлення права власності. 
Вказував, що, на думку позивача, відчуження спірного майнавідбулось задля приховання майна боржника та унеможливлення звернення стягнення на нього. 
Вважає, що майно, яке є предметом оскаржуваних договорів, у подальшому може бути відчужено, що значно ускладнить розгляд справи, а також захист прав та інтересів кредитора у випадку ухвалення рішення про задоволення позову.
            Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 25 червня 2024 рокуу задоволенні заяви АТ «Універсал Банк» про забезпечення позову відмовлено.
Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, позивач АТ «Універсал Банк» подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив оскаржувану ухвалу скасувати та постановити нову, якою задовольнити заяву.
На обґрунтування вимог посилався на те, що відповідно до підстав позову, між AT «Універсал Банк» та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 існують невиконані боргові зобов`язання, строк сплати яких настав та вживаються заходи для примусового їх стягнення.
Вказував, що дії ОСОБА_2 і ОСОБА_3 свідчать, що ними вже вчинено дії для унеможливлення або ускладнення звернення стягнення на майно, що їм належало на праві власності, зокрема і майна, що було передано в іпотеку та натепер належить ОСОБА_1 .
Зазначав, що є обґрунтовані підстави вважати, що ОСОБА_1 , як набувачем іпотечного та іншого нерухомого майна боржників, можуть бути вчинені дії для відчуження набутого від боржників майна або вжиття щодо цього майна передбачених законом обтяжень.
Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.
В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.
Представник відповідача ОСОБА_1  в судовому засіданні апеляційного суду проти доводів апеляційної скарги заперечувала, просила залишити її без задоволення.
Відповідачі:   ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та третя особа Міністерство юстиції України у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. 
Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з`явилися в судове засідання на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися у судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що заявником не доведено, що невжиття заходів забезпечення позову за запропонованим способом може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, як і не доведено намір сторони відповідача вчиняти будь-які дії щодо належного йому майна, враховуючи, що він володіє ним з серпня 2016 року.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного. 
 Правова природа та загальні принципи щодо забезпечення позову закріплені в Главі 10 ЦПК.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
У частині 1 ст.150 ЦПК України закріплено  види забезпечення позову.
Верховний Суд у постановах від 31 липня 2024 року в справі №623/2015/21, від 29 липня 2024 року в справі №761/80/23, від 15 липня 2024 року в справі №361/5905/23 виснував, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. 
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
 При цьому при вирішенні питання про забезпечення  позову суд  має здійснити оцінку  обґрунтованості доводів  заявника  щодо необхідності  вжиття  відповідних  заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності  доводів заявника  щодо забезпечення позову; збалансованості інтересів сторін; наявності зв`язку між конкретним  заходом забезпечення позову  і предметом  позовної вимогти, зокрема, чи спроможний  такий захід  забезпечити  фактичне виконання  судового рішення в разі задоволення  позову; ймовірність  утруднення  виконання  або невиконання  рішення  в разі невжиття  таких заходів.  
Відповідно до ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.
Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.
Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.
Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.
Цивільний процесуальний закон не зобов`язує при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.
Згідно з п.п.1, 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити  порушення прав та законних інтересів інших осіб, чи учасників процесу.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема,  в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання  чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
У постанові від 24 квітня 2024 року в справі №754/5683/22 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що з 15 грудня 2017 року законодавець серед передумов забезпечення позову визначає можливий вплив невжиття заходів забезпечення позову не тільки на виконання рішення суду, а й на можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Тлумачення наведених норм процесуального права дає підстави для висновку, що можливість забезпечення судом позову не пов`язується з тим, чи підлягає рішення суду, ухвалене по суті спору, примусовому виконанню.
Цивільний процесуальний закон не забороняє вживати заходи забезпечення позову в справі, рішення в якій не підлягає примусовому виконанню, якщо забезпечення позову сприятиме ефективному захисту порушених прав позивача. І навпаки, якщо рішення в справі підлягатиме примусовому виконанню, вжиття заходів забезпечення позову, зокрема накладення арешту на майно, не завжди може бути необхідним та співмірним із пред`явленими вимогами позову і відповідати характеру порушеного права позивача.
Тому Велика Палата Верховного Суду констатувала, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення в конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами; 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач, звертаючись до суду з вищевказаним позовом до відповідачівпро визнання договорів недійсними, скасування державної реєстрації права власності та поновлення права власності, посилався на те, що 14 вересня 2007 року між ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є AT  Універсал Банк» та ОСОБА_3 укладено кредитні договори №003-2902/840-0151 та №003-2902/840-0156, а також додаткову угоду №2 від 06 грудня 2007 року до кредитного договору №003-2902/840-0156 від 14 вересня 2007 року. 
Вказував, що відповідно до умов кредитного договору №003-2902/840-0151 банк надав позичальнику кредитні кошти в розмірі 32493 доларів США, а відповідно до умов кредитного договору №003-2902/840-0156, з урахуванням додаткової угоди №2, банк надав позичальнику 172506 доларів США.
З метою забезпечення виконання кредитних зобов`язань були укладені: договір іпотеки та договори поруки з ОСОБА_2 та ОСОБА_5 .
У зв`язку із неналежним виконанням кредитних зобов`язань, банк звернувся до суду з позовом до позичальника та поручителів про стягнення заборгованості за кредитними договорами (справа №760/5435/14-ц).
Зазначав, що 23 червня 2020 року Київським апеляційним судом у справі №760/5435/14-ц прийнято постанову, якою скасовано заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 20 грудня 2016 року та ухвалено нове судове рішення, яким вирішено:
стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором №003-2902/840-0151 від 14 вересня 2007 року (в редакції додаткової угоди від 13 грудня 2011 року), яка утворилась станом на 24 січня 2014 року, у розмірі 38 665,65 доларів США;
стягнути з ОСОБА_6 заборгованість за кредитним договором                №003-2902/840/0156 від 14 вересня 2007 року (в редакції додаткової угоди від 13 грудня 2011 року), яка утворилась станом на 24 січня 2014 року, у розмірі 200 063,34 долари США;
стягнути солідарно з ОСОБА_3 з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором №003-2902/840/0156 від 14 вересня 2007 року (в редакції додаткової угоди від 13 грудня 2011 року), яка утворилась станом на 24 січня 2014 року, у розмірі 200 063,34 долари США;
стягнути солідарно з ОСОБА_3 з ОСОБА_5 заборгованість за кредитним договором №003-2902/840/0156 від 14 вересня 2007 року (в редакції додаткової угоди від 13 грудня 2011 року), яка утворилась станом на 24 січня 2014 року, у розмірі 200 063,34 долари США.
13 травня 2021 року Верховним Судом у справі №760/543 5/14-ц за наслідками розгляду касаційної скарги ОСОБА_3 прийнято постанову, якою постанову Київського апеляційного суду від 23 червня 2020 року скасовано в частині вирішення позовних вимог до поручителів, справу в цій частині передано на новий апеляційний розгляд. Постанову в частині стягнення з ОСОБА_6 заборгованості за кредитними договорами залишено без змін.
При повторному апеляційному розгляді справи №760/5435/14-ц Київським апеляційним судом 15 листопада 2023 року прийнято постанову, якою заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 20 грудня 2016 року в частині вирішення вимог до поручителів скасовано та ухвалено нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог та з поручителів стягнуто заборгованість, але в межах шести місяців від дати звернення до суду із цим позовом відповідно до статті 559 ЦК України, зокрема, з ОСОБА_2 стягнуто солідарно заборгованість за кредитним договором №003- 2902/840-0151 у розмірі 1030,94 доларів США та за кредитним договором №003- 2902/840/0156 у розмірі 9620,73 доларів США, з ОСОБА_5 стягнуто солідарно заборгованість за кредитним договором            №003-2902/840/0156 у розмірі 9620,73 доларів США. 
Зазначав, що в період провадження по справі №760/5435/14-ц, на підставі договорів купівлі-продажу від 02 серпня 2016 року, ОСОБА_2 , яка є поручителем та дружиною ОСОБА_3 відчужила належне їй на праві власності майно: житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 ; земельну ділянку кадастровий номер 3224987202:01:007:0068 за адресою: АДРЕСА_1 ; земельну ділянку кадастровий номер 3224987202:01:007:0069 за адрсою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 .
Посилаючись на те, що укладення зазначених договорів вчинено з метою приховування майна боржника або унеможливлення звернення стягнення на нього, AT Універсал Банк» звернувся до суду з позовом про визнання договорів недійсними, скасування державної реєстрації права власності та поновлення права власності.
В судовому засіданні апеляційного суду представник апелянта підтвердив, що відповідач ОСОБА_2 , як поручитель, сплатила суму заборгованості, яка була визначена за рішенням суду. Проте, остання відчужила майно, яке було набуте під час перебування у шлюбі з ОСОБА_3 , і на частину якого банк міг би звернути стягнення.
Звертаючись до суду з заявою про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на вищезазначене майно, позивач посилався на те, що майно, яке є предметом оспорюваних договорів, може бути і в подальшому відчужене, що значно ускладнить чи унеможливить виконання рішення суду та поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
Викладені обставини, враховуючи положення ст.151 ЦПК Україниє достатніми для обґрунтованого припущення позивача, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі його задоволення.
При цьому варто врахувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.
Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 25 квітня 2024 року: житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 ; земельна ділянка кадастровий номер 3224987202:01:007:0068 за адресою: АДРЕСА_1 ; земельна ділянка кадастровий номер 3224987202:01:007:0069 за адрсою: АДРЕСА_1 зареєстровані на праві приватної власності за відповідачем ОСОБА_1 на підставі договорів купівлі-продажу від 02 серпня 2016 року.
Європейський суд з прав людини у рішення від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
Як вбачається з матеріалів справи спір між сторонами виник з приводу нерухомого майна - набутого  ОСОБА_1 на підставі договорів купівлі-продажу від 02 серпня 2016 року, які оспорюються позивачем, а відтак з урахуванням предмету позову колегія суддів вважає, що достатнім та співмірним є забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне майно, що належить відповідачу ОСОБА_1 .
При цьому, обраний позивачем вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача ОСОБА_1 , оскільки арештоване майно фактично зберігається в володінні та користуванні власника, а обмежується лише можливість його відчуження.
Аналогічні висновки викладені у постанові  Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17, у постанові Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі №643/15394/19.
Оскільки визнання недійсними правочинів, які є безпосередньою підставою для зміни власника спірного майна, так чи інакше вплине на подальший правовий режим цього нерухомого майна, то вибраний позивачем вид забезпечення позову є співмірним із заявленими в цій справі позовними вимогами.
При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що можливе подальше відчуження відповідачем  ОСОБА_1 вищезазначеного майна об'єктивно перешкоджатиме ефективному захисту порушених прав позивача.
Перевіривши наявність спору між сторонами, колегія суддів приходить до висновку, що заява про забезпечення позову підлягає задоволенню, оскільки невжиття заходів забезпечення позову, як накладення арешту на майно, що належить відповідачу ОСОБА_1 може ускладнити виконання рішення суду у даній справі.
З урахуванням вищевикладеного, ухвала Фастівського міськрайонного суду Київської області від 25 червня 2024 рокупідлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення заяви АТ «Універсал Банк» про забезпечення позову відповідно до положень п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-
 
                                                  П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу позивача Акціонерного товариства «Універсал Банк» - задовольнити.
 
Ухвалу Фастівського міськрайонного суду Київської області від 25 червня 2024 року - скасувати та постановити нову.
 
Заяву позивача Акціонерного товариства «Універсал Банк» про забезпечення позову - задовольнити.
 
Вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, яке належить відповідачу  ОСОБА_7 у, а саме на: 
житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 45,5 кв.м, житловою площею 17,5 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 994324732249);
земельну ділянку кадастровий номер 3224987202:01:007:0069, площею 0,25 га за адрсою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 994309732249);
земельну ділянку кадастровий номер 3224987202:01:007:0068, площею 0,2551 га за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 994315732249).
 
Боржник:   ОСОБА_8 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 .
 
Стягувач: Акціонерне товариство «Універсал Банк», код ЄДРОПУ 21133352, адреса знаходження: місто Київ, Автозаводська, 54/19.
 
Постанова підлягає негайному виконанню.
 
Строк пред`явлення постанови до виконання три роки.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.
 
Повний текст постанови складено 08 листопада 2024 року.
 
Головуючий:
 
Судді: