ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2024 р. 	Справа № 480/2022/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Любчич Л.В.,
Суддів: Присяжнюк О.В. ,  Спаскіна О.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 05.06.2024, головуючий суддя І інстанції: М.М. Шаповал, вул. Герасима Кондратьєва, 159, м. Суми, 40602, повний текст складено 05.06.24  по справі № 480/2022/24
за позовом                 ОСОБА_1  
до                Сумської обласної прокуратури                        
про стягнення заробітної плати за час затримки виконання рішення суду,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 , апелянт ) звернувся  до суду з позовною заявою до Сумської обласної прокуратури (далі- відповідач), в якій просив:
-стягнути з Сумської обласної прокуратури  на його користь  середній заробіток за час затримки виконання рішення Сумського окружного адміністративного суду від 24.11.2021 у справі №480/3693/21 за період з 25.11.2021 до 02.10.2022 (включно) в сумі 202 040,22 грн.
Рішенням  Сумського окружного адміністративного суду від 05.06.2024 у задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права  та невідповідність викладеним позиціям у рішеннях Верховного Суду,  просив його скасувати та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що ст.236 Кодексу законів про працю України (далі-КЗпП України) не містить у собі застереження про те, що  скасування рішення про поновлення на роботі звільняє роботодавця від обов`язку оплатити працівнику вимушений прогул при затримці його виконання . У випадку затримки виконання рішення про поновлення на роботі факт подальшого скасування цього рішення в апеляційному або касаційному порядку не позбавляє особу права на отримання середнього заробітку або різниці у заробітку  за час затримки виконання рішення та, відповідно, не звільняє роботодавця від обов`язку здійснити таку виплату. Аналогічна правова позиція, на думку апелянта, зазначена у постановах Верховного Суду від 15.02.2023 у справі №460/16522/21, від 26.10.2023 у справі №640/11509/21, від 24.10.2023 у справі № 420/10861/21 та від 19.12.2023 у справі №520/15896/21. 
Апелянт зазначив, що Верховний Суд  у справі №580/5185/20, виходячи із положень ст.19 Конституції України, ст. ст. 14,370,371,372 КАС України, ст.235 КЗпП України вказав, що добровільне виконання рішення суду боржником є його законодавчо встановленим обов`язком. Зазначений обов`язок не є похідним  від дій особи  ( подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі. Законодавець передбачає обов`язок добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає у тому, що  роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі одразу після оголошення рішення суду. 
Відповідачем  подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а апеляційна скарга   ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.
Зазначив, що системний аналіз статті 236 КЗпП України, статей 44,371-373 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) дає підстави вважати, що винесення ухвали про виплату незаконно звільненому працівнику середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі можливе за умови добросовісного користування  таким працівником наданими законом правами, зокрема щодо вчинення ним необхідних дій, спрямованих на примусове виконання належним органом судового рішення про поновлення на посаді. Натомість ОСОБА_1 своєчасно із відповідною заявою про поновлення його на посаді  прокурора Білопільського відділу Конотопської місцевої прокуратури Сумської області  до Сумської обласної прокуратури не звертався, звернення рішення для примусового виконання ним також не було ініційовано. 
Апелянт  подав  відповідь на відзив на апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на  правову позицію Верховного Суду, викладену у справах № 580/5185/20  та  № 280/4402/21,заперечував твердження відповідача про те, що процес поновлення  на роботі здійснюється за принципом диспозитивності  і те, що  для цього необхідна заява  від особи, яка бажає  бути поновленою на посаді, або відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду про поновлення  на роботі. Усталеною є позиція Верховного Суду про покладення на роботодавця відповідальності, передбаченої ст.236 КЗпП України, незалежно від дій чи ініціативи працівника щодо поновлення на роботі, а також незалежно від причин зволікання із виконанням судового рішення, оскільки диспозиція цієї норми трудового законодавства пов`язує виплату середнього заробітку виключно із фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі, яке підлягає негайному виконанню роботодавцем.
Відповідно до положень ч.1 ст. 308 , п.3 ч.1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України ( далі – КАС України) розгляд справи проведено в порядку письмового провадження за наявними у ній доказами та в межах  доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заперечень на апеляційну скаргу вважає, що апеляційна скарга  підлягає задоволенню з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено обставини, які не оспорено сторонами.
21.06.2019 відповідно до наказу виконувача обов`язків прокурора Сумської області старшого радника юстиції  №154к ОСОБА_1 призначено прокурором Білопільського відділу Конотопської місцевої прокуратури з 24.06.2019. 
22.03.2021 наказом керівника Сумської обласної прокуратури № 203к позивача звільнено з посади прокурора Білопільського відділу Конотопської місцевої прокуратури Сумської області на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 24.03.2021.
Згідно з довідкою Сумської обласної прокуратури від 09.05.2022 №21-103вих.22 середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 складає 18 072,41 грн, його середньоденна заробітна плата складає 926,79 грн. 
24.11.2021 рішенням Сумського окружного адміністративного суду  у справі № 480/3693/21 визнано протиправним і скасовано рішення чотирнадцятої кадрової комісії № 10 від 09.03.2021  «Про неуспішне проходження прокурором атестації за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки»; визнано протиправним та скасовано наказ Сумської обласної прокуратури №203-к від 22.03.2021 про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Білопільського відділу Конотопської місцевої прокуратури Сумської області та поновлено його на посаді прокурора Білопільського відділу Конотопської місцевої прокуратури Сумської області. Стягнуто з Сумської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 146896,25 грн. 
Рішення суду в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 18072,41 грн, звернено до негайного виконання.
03.10.2022 постановою Другого апеляційного адміністративного суду у справі № 480/3693/21 скасовано рішення Сумського окружного адміністративного суду від 24.11.2021, прийнято постанову, якою адміністративний  позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Враховуючи те, що рішення Сумського окружного адміністративного суду від 24.11.2021 у справі № 480/3693/21 про поновлення позивача на посаді  відповідачем не було виконано, позивач вважає, що період з 25.11.2021 по 02.10.2022 є часом затримки в поновленні  його на посаді за рішенням суду, у зв`язку з чим він звернувся до суду із позовом про стягнення  середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення на підставі ст.236 КЗпП України.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив с того, що на момент звернення ОСОБА_1 до суду з цим позовом вже не існувало судового рішення про поновлення його на раніше займаній посаді, тому відсутні правові підстави для стягнення з Сумської обласної прокуратури середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді.
Суд визнав, що хоча добровільне виконання рішення суду боржником є його законодавчо встановленим обов`язком (шляхом видання наказу про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду) і не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі, однак обов`язок роботодавця виплатити такому працівникові середній заробіток за весь час затримки виконання рішення про поновлення на роботі є його відповідальністю за таку затримку згідно зі ст. 236 КЗпП і проводиться незалежно від вини роботодавця в цій затримці. Право на отримання стягнення на підставі ст.236 КЗпП України виникає у працівника лише в разі незаконного звільнення, а після скасування судового рішення про поновлення працівника на посаді відсутні підстави визнавати таке звільнення незаконним. Невиконання вже скасованого рішення на момент звернення з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки в жодному випадку не тягне за собою відповідальності роботодавця за ст. 236 КЗпП, оскільки в цьому разі дії роботодавця щодо звільнення працівника з посади були повністю законними і правомірними, і це автоматично скасовує будь-які його обов`язки щодо виконання судового рішення. Неіснуюче судове рішення не підлягає виконанню  ані в добровільному,  ані в примусовому порядку.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Спірні правовідносини між сторонами склались щодо затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі, яке підлягає оплаті в розмірі середнього заробітку за час такої затримки.
Відповідно до частини 2  статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спірні правовідносини між сторонами склались щодо затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі, яке підлягає оплаті в розмірі середнього заробітку за час такої затримки.
Статтею 129-1 Конституції України визначено, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Згідно з частинами 2, 3 статті 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Приписами статті 370 КАС України встановлено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Згідно з пунктами 2, 3 частини 1 статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби.
Частиною 2 статті 372 КАС України передбачено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.
Положеннями статті 236 КЗпП України передбачена відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника.
Так, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
Верховний Суд вже неодноразово викладав висновки щодо застосування статті 236 КЗпП України стосовно виконання рішення суду про поновлення на роботі/посаді, яке допущене до негайного виконання.
Так, у постанові від 21 жовтня 2021 року у справі № 640/19103/19 Верховний Суд з цього приводу зазначив, що негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості та підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно із часу його проголошення у судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист прав та інтересів громадян і держави.
Належним виконанням рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання роботодавцем (власником або уповноваженим ним органом) про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.
Верховний Суд у цій справі підкреслив, що невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Водночас така відповідальність не поставлена в залежність від дій чи ініціативи працівника.
Також Верховний Суд наголосив, що наведені приписи Кодексу не містять застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткових дій, які б вказували на його бажання поновитися на роботі.
Як висновок, суд касаційної інстанції у справі № 640/19103/19 констатував, що для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду потрібно встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення; у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після ухвалення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.
Правова позиція щодо застосування приписів статті 236 КЗпП України неодноразово висловлювалася Верховним Судом також і в постановах від 16 лютого 2018 року у справі №807/2713/13-а, від 27 червня 2019 року у справі №821/1678/16, від 31 липня 2019 року у справі №813/593/17, від 25 вересня 2019 року у справі №813/4668/16, від 27 листопада 2019 року у справі №802/1183/16-а, від 19 грудня 2019 року у справі №2а-7683/12/1370, від 05 лютого 2020 року у справі №815/1676/18, від 05 березня 2020 року у справі №280/360/19, від   26 листопада 2020 року у справі №500/2501/19, від 19 квітня 2021 року у справі №826/11861/17, від 24 червня 2021 року у справі №640/15058/19, від 20 липня 2021 року у справі №826/3465/18, від 21 жовтня 2021 року у справі № 280/5260/19, від 27 січня 2022 року у справі № 580/5185/20, від 09 листопада 2022 року у справі № 460/600/22, від 23 березня 2023 року у справі №420/8539/21, від 19 грудня 2023 року у справі №520/15896/21.
У постанові від 09 листопада 2022 року у справі № 460/600/22 Верховний Суд, урахувавши раніше висловлену правову позицію щодо застосування статті 236 КЗпП України, зазначив, що приписи частини 8 статті 235 КЗпП України і приписи пункту 3 частини 1 статті 371 КАС України достатньо чітко і однозначно встановлюють, що рішення про поновлення на роботі/посаді підлягають негайному виконанню й цей імператив адресований передовсім роботодавцю. Невчинення позивачем як працівником дій, спрямованих на виконання рішення суду щодо його поновлення на посаді (неподання заяви про поновлення чи не звернення до органу державної виконавчої служби) ніяким чином не впливає на обов`язок роботодавця самостійно виконати рішення суду, допущеного до негайного виконання, яке покладає на нього зобов`язання щодо поновлення працівника на посаді.
В аспекті доводів апеляційної  скарги щодо неврахування судом першої інстанції висновку про застосування норм статті 236 КЗпП України у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 15 лютого 2023 року у справі № 460/16522/21, слід зазначити таке.
У справі, яка розглядається, суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин статтю 236 КЗпП України, мотивувавши це тим, що постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 03 жовтня 2022 року у справі № 480/3693/21 рішення Сумського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2021 року скасовано, ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про поновлення на посаді прокурора та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Слід віддати належне цьому висновку суду першої інстанції, позаяк викладена мотивація причини через яку, на його погляд, стаття 236 КЗпП України не може бути застосована у цій справі, має певну логіку і містить у собі раціональне зерно.
Водночас сформований судом погляд на розв`язання указаного питання є неповним, адже не враховує того, що незастосування статті 236 КЗпП України у подібних випадках здатне потурати невиконанню судових рішень.
Також подібне правозастосування сприяє негативній практиці, за якої роботодавець зволікатиме з виконанням рішення про поновлення особи на роботі допоки апеляційний суд не перегляне справу.
Інститут звернення рішення суду до негайного виконання покликаний забезпечувати швидкий і реальний захист прав працівника. Цей інститут не заперечує можливості скасування в апеляційному чи касаційному порядку рішення, допущеного до негайного виконання, проте на стадії апеляційного або касаційного оскарження віддає перевагу інтересам працівника.
Стаття 236 КЗпП України не містить у собі застереження про те, що скасування рішення про поновлення на роботі звільняє роботодавця від обов`язку оплатити працівнику вимушений прогул при затримці його виконання.
На основі цих обставин і міркувань колегія суддів  дійшла висновку, що у випадку затримки виконання рішення про поновлення на роботі, факт подальшого скасування цього рішення в апеляційному чи касаційному порядку не позбавляє особу права на отримання середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення та, відповідно, не звільняє роботодавця від обов`язку здійснити таку виплату.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції  стосовно того, що скасування в апеляційному порядку судового рішення від 24.11.2021  у справі № 480/3693/21 про поновлення позивача на роботі виключає можливість застосування статті 236 КЗпП України до спірних правовідносин.
Доводи апеляційної скарги є слушними, а вимоги апеляційної скарги такими, що підлягають задоволенню.
З приводу суми середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення, яка підлягає стягненню на користь позивача, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України  «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 року № 100 (далі  - Порядок №100) цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках, зокрема, вимушеного прогулу та за час затримки виконання рішення суду. 
За змістом абзацу 4 пункту 2 Порядку №100 середня заробітна плата  за час затримки виконання судового рішення обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбулося звільнення.
Пунктом 8 Порядку № 100 визначено, що нарахування виплат, які обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. 
Згідно з довідкою Сумської обласної прокуратури №21-103вих-22 від 09.05.2022 середньоденна заробітна плата позивача складає – 926,79 грн, а  його середньомісячна заробітна плата  – 18 072,41 грн . 
Час затримки виконання судового рішення від  24.11.2021 у справі №480/3693/21  за період з 25.11.2021 до 02.10.2022 становить 218 робочих днів.
Відповідно до Порядку № 100, середній заробіток позивача за час затримки виконання рішення суду  за період з 25.11.2021 до 02.10.2022 становить 202 040, 22 грн ( 926,79 грн х 218 робочих днів), який підлягає стягненню на користь позивача.
Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Згідно з  рішенням Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України»(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені всі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення. 
Відповідно до ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення, є, зокрема, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Згідно з ч. 2 ст. 317 КАС України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Отже, враховуючи те, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, внаслідок чого зроблено правові висновки, які не можна визнати законними та обґрунтованими, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог.
Керуючись ч. 4 ст. 241, ст. ст. 243, 250, 308, 311, 317, 321, 322, 325, 326,329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
                                                   ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Рішення  Сумського окружного адміністративного суду від 5 червня 2024 року по справі № 480/2022/24 - скасувати. 
Ухвалити постанову, якою задовольнити позовні вимоги   ОСОБА_1 .
Стягнути з Сумської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення Сумського окружного адміністративного суду від 24.11.2021 у справі № 480/3693/21 за період з 25.11.2021 по 02.11.2022 у розмірі 202   040 ( двісті дві тисячі сорок ) гривень 22 копійки.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Л.В. Любчич 	
Судді	   	О.В. Присяжнюк    О.А. Спаскін