ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 листопада 2024 року
м. Київ
справа № 947/10715/23
провадження № 51-1711 км 24
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                ОСОБА_1 ,
суддів                                                            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання              ОСОБА_4 ,
прокурора                                                    ОСОБА_5 ,
засудженої                                                  ОСОБА_6 ,
захисника                                                    ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора ОСОБА_8 , яка брала участь під час розгляду кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на вирок Одеського апеляційного суду від 31 січня 2024 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12023162480000314, за обвинуваченням
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки та жительки АДРЕСА_1 ),
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України.
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Київського районного суду м. Одеси від 25 вересня 2023 року ОСОБА_6 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України, та їй призначено покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років, без конфіскації майна.
На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки з покладенням на неї відповідних обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат і речових доказів.
Згідно з вироком суду, за невстановлених досудовим розслідуванням обставин ОСОБА_6 , діючи умисно, тобто усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, незаконно придбала особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено, - PVP, частину якої почала незаконно зберігати при собі у вигляді полімерного пакета із застібкою типу «zip-lock», а іншу - за місцем проживання в шести полімерних пакетах із застібкою типу «zip-lock» та восьми згортках ізоляційної стрічки синього кольору, з метою подальшого збуту наркозалежним особам.
02 березня 2023 року приблизно о 13:16 ОСОБА_6 , перебуваючи неподалік поштомата № 5084 ТОВ «Нова Пошта», що на вул. Ак. Корольова, 15 в м. Одесі, була зупинена працівниками поліції, та під час проведення огляду місця події в неї було виявлено та вилучено особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено, - PVP, кількісний вміст якої становить 378 г, яку ОСОБА_6 незаконно зберігала при собі з метою подальшого збуту.
Після цього, 02 березня 2023 року під час обшуку працівниками поліції за місцем проживання ОСОБА_6 у квартирі АДРЕСА_2 було виявлено та вилучено шість полімерних пакетів із застібкою типу «zip-lock» та вісім згортків ізоляційної стрічки синього кольору з особливо небезпечною психотропною речовиною, обіг якої заборонено, - PVP загальною вагою 215,439 г, яку ОСОБА_6 незаконно придбала і зберігала з метою збуту. Таким чином,  ОСОБА_6 незаконно придбала та зберігала з метою збуту небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено, - PVP загальною вагою593,439 г, що є особливо великим розміром.
Вироком Одеського апеляційного суду від 31 січня 2024 року апеляційну скаргу прокурора задоволено частково. Вирок Київського районного суду м. Одеси від 25 вересня 2023 року щодо ОСОБА_6 скасовано в частині призначеного покарання. Призначено ОСОБА_6  покарання за ч. 3 ст. 307 КК України із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки, без конфіскації майна.
У решті вирок суду першої інстанції залишено без змін.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що, на його думку, призвело до невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої через м`якість, просить скасувати вирок апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді.
На обґрунтування вимог прокурор зазначає, що апеляційний суд, погодившись з рішенням суду першої інстанції про застосування ст. 69 КК України під час призначення ОСОБА_6 покарання, не врахував особливостей та конкретних обставин скоєного злочину, його підвищеної суспільної небезпечності. Зокрема, того, що ОСОБА_6 визнана винною у вчиненні особливо тяжкого злочину, розмір особливо небезпечної психотропної речовини - PVP, яку остання незаконно придбала та зберігала з метою подальшого збуту (593,439 г), майже в 40 разів перевищує необхідну кількість для кваліфікації за ознакою «в особливо великих розмірах». При цьому вказаний суд не врахував, що особливо небезпечну психотропну речовину ОСОБА_6 планувала збути невизначеному колу осіб, серед яких могли б бути і неповнолітні та молодь, але збути не змогла, оскільки злочинна діяльність була припинена через втручання працівників поліції, які затримали обвинувачену із психотропною речовиною. Зазначає, що апеляційний суд, погодившись з рішенням місцевого суду щодо застосування положень ст. 69 КК України, за тих самих обставин, які пом`якшують покарання, і даних про особу обвинуваченої, що були враховані судом першої інстанції, призначив ОСОБА_6 покарання за ч. 3 ст. 307 КК України із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки. Крім того, прокурор в апеляційній скарзі вказував на те, що визнання вини, щире каяття і активне сприяння розкриттю злочину фактично є однією обставиною, передбаченою п. 1 ч. 1 ст. 66 КК України, яка була підставою для застосування ст. 69-1 КК України під час призначення ОСОБА_6 покарання, а не ст. 69 КК України, проте ці доводи залишилися поза увагою суду.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор  ОСОБА_5 підтримала подану касаційну скаргу та просила її задовольнити.
Засуджена ОСОБА_6 та її захисник ОСОБА_7 вважали касаційну скаргу сторони обвинувачення необґрунтованою і просили залишити її без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового розгляду, перевіривши наведені в касаційній скарзі доводи та дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви Суду
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.
Висновок суду про доведеність винуватості та правильність кваліфікації дій ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 307 КК України в касаційній скарзі не оспорюються.
У касаційній скарзі прокурор вказує на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність судом першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, яке полягає в безпідставному застосуванні до ОСОБА_6 положень ст. 69 КК України, що  призвело до невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину й особі засудженої через м`якість.
Однак така позиція прокурора є необґрунтованою з огляду на таке.
Положеннями ст. 50 КК України передбачено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.
При цьому каральна функція не є домінуючою, а обраний захід примусу має найбільш сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства. У будь-якому разі покарання має бути співмірним злочину, що передбачає врахування способу та об`єкта посягання, тяжкості наслідків вчиненого і потенційної суспільної небезпеки. Така домірність є необхідним проявом справедливості кримінальної відповідальності.
Виправлення як мета покарання - це той наслідок, який прагне досягнути держава передбаченими законом заходами примусу. Виправлення засудженого - це ті певні зміни в його особистості, які утримують його надалі від вчинення нових злочинів. З моральної точки зору виправлення засудженого і є кінцевою метою покарання.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх  небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню.
Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (наприклад, у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, належним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Статтею 69 КК України регламентовано, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків, визначених цим Кодексом, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. 
Так, у виключних випадках кримінальний закон передбачає можливість застосування положень ст. 69 КК України, але лише за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Це можливо, якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним у законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до ч. 1 та/або ч. 2 ст. 66 КК України, та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.
Визнаючи поняття обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд повинен виходити із системного тлумачення статей 66 і 69 КК України, згідно з якими підстави, що дають суду повноваження вийти за межі визначеного покарання, встановленого законом, мають перебувати у зв`язку з метою злочину, роллю, яку виконувала особа, визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, її поведінкою під час та після його вчинення, іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та особу винного. 
Суд, застосовуючи положення ст. 69 КК України під час призначення покарання, зобов`язаний не лише перерахувати обставини, що його пом`якшують, а й обґрунтувати, яким чином вони істотно знизили чи мали би знизити ступінь тяжкості вчиненого злочину.
Так, апеляційний суд, погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині призначення ОСОБА_6 покарання із застосуванням ст. 69 КК України, урахував ступінь тяжкості вчиненого нею злочину, дані про особу обвинуваченої, її молодий вік, відсутність судимостей, повне визнання вини, позитивну характеристику за місцем навчання і проживання, стан здоров`я (має захворювання на зір), те, що її батьки є особами з інвалідністю ІІІ групи, наявність кількох обставин, які пом`якшують покарання, зокрема повне визнання вини, оскільки ОСОБА_6 під час розслідування кримінального провадження та в суді давала послідовні зізнавальні покази, щиро розкаялася у вчиненому, принесла публічні вибачення за скоєне, активно сприяла розкриттю злочину, оскільки з моменту затримання зізналася у вчиненому, співпрацювала зі слідством, добровільно показала всі закладки з психотропною речовиною, повідомила працівникам поліції місце зберігання решти психотропної речовини, давала показання щодо інших осіб, які втягнули її у кримінальну діяльність, та відсутність обставин, які обтяжують покарання, і належним чином мотивував своє рішення в цій частині. 
Таким чином, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання (щире каяття і активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення) та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винуватої, суд апеляційної інстанції дотримався вимог статей 50, 65-67 КК України під час призначення ОСОБА_6 покарання за ч. 3 ст. 307 КК України із застосуванням ст. 69 цього Кодексу.
Такий висновок суду щодо можливості застосування ст. 69 КК України вмотивований, а переконливих і достатніх аргументів, які б доводили протилежне, касаційна скарга не містить. 
Щодо доводів прокурора про те, що апеляційний суд, погодившись з рішенням місцевого суду щодо застосування положень ст. 69 КК України, за тих самих обставин, які пом`якшують покарання, і даних про особу обвинуваченої, що були враховані судом першої інстанції, призначив ОСОБА_6 покарання за ч. 3 ст. 307 КК України із застосуванням ст. 69 цього Кодексу у виді позбавлення волі на строк 2 роки, то колегія суддів зазначає про таке.
Дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або вирішення питання про звільнення від його відбування мають межі, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення на підставі ст. 414 КПК України у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, проте за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Отже, з огляду на зазначене, апеляційний суд за внутрішнім переконанням, врахувавши дані про особу засудженої та обставини, які пом`якшують покарання, встановлені судом першої інстанції, дійшов висновку про призначення ОСОБА_6 покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки, яке буде необхідним і достатнім для її виправлення та попередження нових злочинів. Колегія суддів касаційного суду також погоджується із цим рішенням і вважає, що таке покарання відповідатиме загальним засадам його призначення, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації.
Не є слушними доводи прокурора про те, що перелічені в п.1 ч. 1 ст. 66 КК України пом`якшуючі обставини, а саме визнання вини, щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, фактично є однією обставиною, яка пом`якшує покарання, а тому може бути підставою тільки для застосування ст. 69-1 КК України під час призначення ОСОБА_6 покарання, а не ст. 69 цього Кодексу.
Суд уважає, що формулювання п. 1 ч. 1 ст. 66 КК Українипередбачає, що будь-які з обставин, перелічені в ньому, тобто або «з`явлення із зізнанням», або «щире каяття», або «активне сприяння розкриттю злочину», є обставинами, які пом`якшують покарання та можуть бути враховані судом при призначенні покарання нижчого від найнижчої межі, встановленої санкцією інкримінованого кримінального правопорушення, тобто із застосуванням ст. 69 цього Кодексу. Таким чином, положення ст. 69 КК України застосовуються, якщо суд установив наявність кількох обставин, які пом`якшують покарання, зазначених у п. 1 ч. 1 ст. 66 КК України.
Стосовно тверджень прокурора про те, що вказаний довід залишився поза увагою апеляційного суду, необхідно зазначити про таке.
Колегія суддів уважає, що зазначене не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке було би безумовною підставою для скасування або зміни судового рішення та вплинуло на законність судового рішення.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність рішення суду апеляційної інстанції, умотивованість висновків з питання правильності призначеного засудженій покарання та справедливості обраного їй заходу примусу, прокурор у касаційній скарзі не навів, а тому вона не підлягає задоволенню.
Перегляд кримінального провадження в апеляційному порядку здійснювався відповідно до вимог кримінального процесуального закону, постановлений вирок суду апеляційної інстанції узгоджується з приписами статей 370, 420 КПК України.
Таким чином, даних, які би свідчили, про порушення вимог кримінального процесуального чи неправильне застосування кримінального законів, які були б  безумовними підставами для зміни чи скасування судового рішення, не встановлено, а тому підстав для задоволення касаційної скарги сторони обвинувачення немає.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Вирок Одеського апеляційного суду від 31 січня 2024 року стосовно ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора ОСОБА_8 , яка брала участь під час розгляду кримінального провадження судом апеляційної інстанції, - без задоволення.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                                   ОСОБА_2                            ОСОБА_3