ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

03 грудня 2024 року 	м. Дніпро	справа № 160/19902/24	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - судді  Олефіренко Н.А. (доповідач),
суддів:  Дурасової Ю.В., Лукманової О.М.,       
розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду в м. Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03.09.2024 ( суддя Калугіна Н.Є.) в адміністративній справі №160/19902/24 за позовом   ОСОБА_1   до  Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,- 
ВСТАНОВИВ:
Позивач звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:
визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, оформлені листом № 34572-23654/В-01/8-0400/24 від 12.06.2024, якими відмовлено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , у зарахуванні періодів роботи з 01.01.2004 по 29.05.2004 та з 15.07.2011 по 16.04.2024 у подвійному розмірі для обчислення пенсії згідно ст.60 Закону України «Про пенсійне забезпечення», у зарахуванні до спеціального стажу в сфері охорони здоров`я згідно пункту «е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» періодів роботи в закладах та установах державної або комунальної форми власності з 05.05.1991 по 19.07.1991, з 20.07.1991 по 14.11.1992, з 28.04.2009 по 14.07.2011 та у виплаті грошової допомоги, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій станом на день призначення позивачу пенсії за віком;
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області з 05 березня 2024 року зарахувати у подвійному розмірі для обчислення пенсії за віком згідно ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» періоди роботи ОСОБА_1 з 01.01.2004 по 29.05.2004 та з 15.07.2011 по 16.04.2024; - з 05 березня 2024 року зарахувати ОСОБА_1 до спеціального стажу в сфері охорони здоров`я згідно пункту «е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» періоди роботи в закладах та установах державної або комунальної форми власності з 05.05.1991 по 19.07.1991, з 20.07.1991 по 14.11.1992, з 28.04.2009 по 14.07.2011; - з 05 березня 2024 року перерахувати пенсію за віком ОСОБА_1 із зарахуванням у подвійному розмірі для обчислення пенсії за віком згідно ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» періодів роботи з 01.01.2004 по 29.05.2004 та з 15.07.2011 по 16.04.2024, із зарахуванням до спеціального стажу в сфері охорони здоров`я згідно пункту «е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» періодів роботи в закладах та установах державної або комунальної форми власності з 05.05.1991 по 19.07.1991, з 20.07.1991 по 14.11.1992, з 28.04.2009 по 14.07.2011 та виплатити її з урахуванням раніше виплачених сум та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі її десяти місячних пенсій станом на день призначення пенсії за віком.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що протиправні дії відповідача порушують право позивача на належний розмір пенсії.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03.09.2024 адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, оформлені листом № 34572-23654/В-01/8-0400/24 від 12.06.2024, щодо відмови ОСОБА_1 у зарахуванні періодів роботи з 01.01.2004 по 29.05.2004 та з 15.07.2011 по 04.03.2024 у подвійному розмірі для обчислення пенсії згідно зі ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення», у зарахуванні до спеціального стажу в сфері охорони здоров`я, згідно з пунктом «е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» періодів роботи в закладах та установах державної або комунальної форми власності з 05.05.1991 по 19.07.1991, з 20.07.1991 по 14.11.1992, з 28.04.2009 по 14.07.2011 та у виплаті грошової допомоги, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій станом на день призначення позивачу пенсії за віком.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (код ЄДРПОУ 21910427) зарахувати у подвійному розмірі для обчислення пенсії за віком, згідно зі ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» періоди роботи ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) з 01.01.2004 по 29.05.2004 та з 15.07.2011 по 04.03.2024.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (код ЄДРПОУ 21910427) зарахувати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) до спеціального стажу в сфері охорони здоров`я, згідно з пунктом «е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» періоди роботи в закладах та установах державної або комунальної форми власності з 05.05.1991 по 19.07.1991, з 20.07.1991 по 14.11.1992, з 28.04.2009 по 14.07.2011.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (код ЄДРПОУ 21910427) з 05 березня 2024 року здійснити перерахунок пенсії за віком ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) із зарахуванням у подвійному розмірі для обчислення пенсії за віком згідно ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» періодів роботи з 01.01.2004 по 29.05.2004 та з 15.07.2011 по 04.03.2024, із зарахуванням до спеціального стажу в сфері охорони здоров`я згідно пункту «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» періодів роботи в закладах та установах державної або комунальної форми власності з 05.05.1991 по 19.07.1991, з 20.07.1991 по 14.11.1992, з 28.04.2009 по 14.07.2011 та виплатити її з урахуванням раніше виплачених сум.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (код ЄДРПОУ 21910427) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) грошову допомогу, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі її десяти місячних пенсій станом на день призначення пенсії за віком.
У задоволенні іншої частини позовних вимог  відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
У відзиві позивач просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, відмовивши у задоволенні апеляційної скарги.
Відповідно до  п.  3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
                    Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних  підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач перебуває на пенсійному обліку в Головному управлінні ПФУ в Дніпропетровській області та отримує пенсію за віком відповідно до вимог Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з 05.03.2024.
Позивач звернулась до відповідача із заявою, в якій просила перерахувати їй пенсію із зарахуванням у подвійному розмірі для обчислення пенсії за віком згідно ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» періодів роботи з 01.01.2004 по 29.05.2004 та з 15.07.2011 по 16.04.2024, із зарахуванням до спеціального стажу в сфері охорони здоров`я згідно пункту «е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» періодів роботи в закладах та установах державної або комунальної форми власності з 05.05.1991 по 19.07.1991, з 20.07.1991 по 14.11.1992, з 28.04.2009 по 14.07.2011 та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі її десяти місячних пенсій станом на день призначення пенсії за віком.
Відповідач у листі від 12.06.2024 «Про надання інформації» відмовив позивачу у перерахунку та зазначив, що пільговий порядок обчислення стажу роботи, передбачений законодавством, що діяло раніше, за період з 01.01.2004 застосовується виключно в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах та за вислугу років.
Відповідно до поданої ОСОБА_1 заяви про призначення пенсій за віком, пенсію призначено з 05.03.2024.
Страховий стаж для розрахунку пенсії склав 41 рік 11 місяців 12 днів, коефіцієнт стажу 0,41917.
Щодо призначення одноразової грошової допомоги згідно з п.7-1 розділу ХУ "Прикінцеві положення" Закону № 1058, стаж в сфері охорони здоров`я ОСОБА_1 без врахування подвійного заліку періоду роботи у Криворізькому протитуберкульозному диспансері № 2, та до дати досягнення пенсійного віку 05.03.2024 склав 26 років 6 місяців 10 днів.
До загального страхового стажу роботи не включено період роботи з 01.01.1992 по 14.11.1992 в російській федерації.
До стажу роботи в сфері охорони здоров`я не зараховано періоди роботи з 05.05.1991 по 19.07.1991, з 20.07.1991 по 31.12.1991, з 21.10.1996 по 30.04.1998, з 28.04.2009 по 14.07.2011, щодо яких відсутні довідки із зазначенням повних назв установ, всіх перейменувань (реорганізацій), інформації про те, чи відносяться установи, в яких особа працювала в ці періоди, до закладів, передбачених Переліком № 909, який затверджений Постановою КМУ від 04.11.1993 "Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту, і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років" та інформація про перебування у відпустках без збереження заробітної плати.
Заробітна плата обчислена відповідно до статті 40 Закону № 1058 за періоди роботи з 01.07.2001 по 31.05.2004, з 01.08.2004 по 30.06.2008, 301.08.2008 по 31.03.2024 за даними системи персоніфікованого обліку, з урахуванням визначеного показника (13559,41 грн.) середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачені страхові внески за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії.
Коефіцієнт заробітної плати після оптимізації склав 1,88365.
Не погоджуючись з вказаним, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку вказаним обставинам, суд зазначає наступне.
01 січня 2004 року набрав чинності Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Відповідно до преамбули Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», цей Закон розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.
Згідно з частиною четвертою статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Крім того, за правилами пункту 16 Розділу XV «Прикінцеві положення» цього Закону до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
Таке правове регулювання вказує на те, що положення Закону України «Про пенсійне забезпечення», в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах (в т.ч. щодо пільг по обчисленню стажу), станом на час звернення позивачки за призначенням пенсії діяли і підлягали застосуванню відповідними суб?єктами під час виконання покладених на них функцій.
Відповідно до статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у психіатричних закладах охорони здоров`я зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.
В даній справі встановлено і не заперечується відповідачем, що протягом спірного періоду позивачка працювала у інфекційних закладах охорони здоров`я (лікарь-лаборнт).
За правилами статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та в силу приписів пункту 16 Розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» період роботи у інфекційному закладі охорони здоров`я підлягає зарахуванню до стажу роботи на пільгових умовах у подвійному розмірі.
Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постановах від 04 грудня 2019 року у справі № 689/872/17 та від 20 квітня 2022 року у справі № 214/3705/17, у яких Суд залишив без змін рішення судів першої та апеляційної інстанцій, якими зобов`язано відповідачів зарахувати до страхового стажу в подвійному розмірі відповідно до статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» періоди роботи позивачів в інфекційних закладах після 01 січня 2014 року, тобто після дати набрання чинності Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Враховуючи встановлені обставини справи, колегія суддів приходить висновку про наявність порушення прав позивачки з боку відповідачів щодо відмови у зарахуванні періоду роботи з 01.01.2004 року по 29.05.2004 року та з 15.07.2011 року по 04.03.2024року в інфекційних закладах у подвійному розмірі.
Зарахування до спеціального стажу в сфері охорони здоров`я згідно пункту «е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» періоди роботи в закладах та установах державної або комунальної форми власності з 05.05.1991 по 19.07.1991, з 20.07.1991 по 14.11.1992. 
Відповідач заперечує проти зарахування періоду роботи позивача за спірні періоди, оскільки відсутні довідки з зазначенням повних назв установ, всіх переймінувань  закладів  охорони здоров`я, в яких працювала озивачка.
Відповідно до пункту 7-1 розділу Прикінцевих положень Закону №1058-IV особам, які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» - «ж» статті 55 Закону №1788-XII, і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію, при призначенні пенсії за віком виплачується грошова допомога, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх десяти місячних пенсій станом на день її призначення.
Виплата зазначеної грошової допомоги здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.
Порядок обчислення стажу, який дає право на призначення грошової допомоги, та механізм виплати цієї допомоги встановлюються Кабінетом Міністрів України.
23.11.2011 року Кабінет Міністрів України відповідно до пункту 7-1 розділу XV Прикінцевих положень Закону №1058-IV постановою №1191 затвердив Порядок обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги, та її виплати (Порядок №1191).
Пунктом 2 цього Порядку визначено, що до страхового стажу, що визначає право на виплату грошової допомоги, зараховуються періоди роботи в закладах та установах державної та комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» і «ж» статті 55 Закону №1788-XII, що передбачені, в т.ч., Переліком №909.
В свою чергу, пунктом «е» статті 55 Закону №1788-XII передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники охорони здоров`я після досягнення ними 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.
Розділом 2 «Охорона здоров`я» Переліку №909 передбачено, що право на пенсію за вислугою років мають лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад), що працюють у таких закладах охорони здоров`я: лікарняні заклади, лікувально-профілактичні заклади особливого типу, лікувально-трудові профілакторії, амбулаторно-поліклінічні заклади, заклади швидкої та невідкладної допомоги, заклади переливання крові, заклади охорони материнства і дитинства, санаторно-курортні заклади, установи з проведення лабораторних та інструментальних досліджень і випробувань Держсанепідслужби та територіальні органи Держсанепідслужби, діагностичні центри.
Щодо зарахування період роботи з 01.01.1992 року по 14.11.1992 року. 
Орган ПФУ посилається на те, що з 01.01.2023року Російська Федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежності Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 року, а тому до страхового стажу зараховуються періоди роботи на території РСФСР тільки по 31.12.1991 року. 
Такі дії органу ПФУ є протиправними з наступних підстав.
Основним законом, що регулює в Україні питання пенсійного забезпечення громадян, є закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». 
Але за правилами частини другої статті 4 даного Закону, якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.
В даному випадку слід керуватися Угодою між Урядом України і Урядом Російської Федерації про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і росії, які працюють за межами кордонів своїх країн, від 14.01.1993 року та Угодою про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992року (які були чинними на момент набуття спірного стажу роботи).
Згідно зі ст. 1 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в сфері пенсійного забезпечення від 13.03.1992 року, пенсійне забезпечення громадян держав-учасників цієї Угоди і членів їх сімей здійснюється по законодавству держави, на території якої вони проживають.
За змістом статті 5 Угоди визначено, що вона розповсюджує свою дію на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені чи будуть установлені законодавством держави-учасниць угод.
Відповідно до частини 2-3 ст. 6 Угоди передбачено, що для встановлення права на пенсію на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав-учасників угоди зараховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР до набрання сили вказаної угоди. 
Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність.
Відтак, стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць Угоди, враховується при встановленні права на пенсію. 
При цьому, обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність, а пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць проводиться по законодавству держави, на території якої вони проживають.
Постановою Кабінету Міністрів України № 1328 від 29.11.2022 року “Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав – учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення” постановлено вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав – учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13 березня 1992 року у м. Москві. Вказана постанова набрала чинності 02.12.2022 року.
Згідно ст.58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Отже, до набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України № 1328 від 29.11.2022 року Україна, як держава – учасниця Угоди виконує зобов`язання, взяті згідно Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 року, а тому припинення Російською Федерацією з 01.01.2023 року участі в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 року, не стосуються періодів трудової діяльності осіб, що мали місце в період дії вказаної Угоди, тобто до 01.01.2023 року.
За наявності чинних у період роботи особи положень Угоди, що передбачали відповідне право, така особа не може нести негативні наслідки у вигляді відмови у зарахуванні спірного періоду роботи до страхового стажу.
Таким чином, за наведеного правового регулювання та встановлених у справі обставин, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.
Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).
Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Керуючись статтями 242, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03.09.2024 в адміністративній справі №160/19902/24 залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили 03 грудня 2024 року та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.
Повне судове рішення складено 09 грудня 2024 року.

Головуючий - суддя                                                                      Н.А. Олефіренко 

                               суддя                                                                      Ю. В. Дурасова 

                               суддя                                                                      О.М. Лукманова