ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 608/2471/21	Головуючий у 1-й інстанції Парфенюк В.І. 	
Провадження № 22-ц/817/874/24 	Доповідач - Костів О.З.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2024 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Костів О.З. 
суддів -  Гірський Б. О., Храпак Н. М., 
з участю секретаря - Дідух М.Є.,
представника апелянта - ОСОБА_1 ,
позивачки - ОСОБА_2 
представника позивачки - адвоката Манорик Г.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №608/2471/21 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - адвоката Квятковського Дмитра Васильовича на заочне рішення Чортківського районного суду Тернопільської області від 25 січня 2022 року, ухвалене суддею Парфенюком В.І., дату складення повного тексту не зазначено, у справі №608/2471/21 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу,-

ВСТАНОВИв:

Заочним рішенням Чортківського районного суду Тернопільської області від 25 січня 2022 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_2 та розірвано шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , який був зареєстрований 12 липня 2019 року у Чортківському міськрайонному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, актовий запис №214. Малолітню дочку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишено проживати з батьком. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 понесені ним і документально підтверджені витрати по сплаті судового збору в сумі 908 грн. Рішення набрало законної сили 29 березня 2022 року.
Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Квятковський Д.В. звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення, посилаючись на те, що відповідачку не було належним чином повідомлено про час та місце розгляду справи, оскільки при поданні позовної заяви позивачем було вказано зареєстроване місце проживання відповідачки: АДРЕСА_1 , яке і є фактичним та зареєстрованим місцем проживання позивача та адресою, за якою сторони проживали, перебуваючи у шлюбі. Однак, на момент подання позовну сторони разом за вищевказаною адресою не проживали. Позивачу було відоме фактичне місце проживання відповідачки, так як відповідачка за фактичним місцем проживання проживала разом з дочкою, куди позивач прибув та відібрав доньку у відповідачки. В подальшому, позивач подав позовну заяву про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини з ним. Вважає, що позивач, зловживаючи своїми процесуальними правами, знаючи фактичне місце проживання відповідачки, не зазначив його. Відповідно, ОСОБА_2 копію позовної заяви з додатками не отримувала, їй не було відомо про розгляд даної справи, у зв`язку з чим вона була позбавлена можливості подати заперечення на позов та надати пояснення. Посилаючись на норми Конституції України, Цивільного кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, просив скасувати заочне рішення Чортківського районного суду Тернопільської області від 25 січня 2022 року та призначити справу до судового розгляду за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою Чортківського районного суду Тернопільської області від 11 липня 2024 року заяву представника відповідача адвоката Квятковського Д.В. про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.
В апеляційній скарзі представник відповідача просить оскаржуване заочне рішення в частині вирішення вимоги щодо залишення малолітньої доньки ОСОБА_6 . На проживання з батьком ОСОБА_5 скасувати та ухвалити в даній частині нове рішення, яким дані вимоги залишити без задоволення.
Вважає, що суд першої інстанції не здійснив повного та всебічного дослідження доказів, які б могли підтвердити, що проживання дитини з батьком є найкращим варіантом для неї. Зокрема, не було проведено відповідного опитування дитини, психологічної експертизи або інших необхідних дій для об`єктивного вирішення питання щодо місця проживання дитини.
Вказує, що відповідачка ОСОБА_2 не була належним чином повідомлена про розгляд справи в суді першої інстанції, що фактично призвело до неможливості забезпечення її прав на подання аргументів. Відсутність належного повідомлення та можливості взяти участь у судовому засіданні порушує права відповідачки на справедливий судовий розгляд та її процесуальні права.
Також зазначає, що між сторонами існує спір щодо визначення місця проживання дитини. Суд першої інстанції, без урахування думки відповідачки, вирішив питання визначення місця проживання дитини з батьком, що порушує процесуальні права відповідачки та не враховує найкращі інтереси дитини, які мають бути головним критерієм у таких справах.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване заочне рішення - без змін, оскільки вважає його законним та обґрунтованим.
Вказує, що на час розгляду даної справи жодного спору щодо місця проживання дитини з батьком, з яким вона і так проживала, не було, а відтак вважає рішення суду законним та обґрунтованим.
Вважає, що суд першої інстанції в своєму рішенні від 25 січня 2022 року правильно прийшов до переконання та оцінив докази, які були в справі, та вказав, що причиною розірвання шлюбу є те, що дружина проживає з іншим чоловіком, спільного господарства та спільного бюджету вони не ведуть. Причиною розірвання шлюбу стала нестерпна поведінка відповідачки, неповага до чоловіка, постійні сімейні скандали, подружніх відносин сторони не підтримують, сім`я фактично розпалася та існує лише формально. Збереження шлюбу між сторонами буде суперечити їхнім інтересам. Даний факт нею в своїй апеляційній скарзі і не заперечується, донька залишилась проживати з батьком, дитині на той час було чотири роки. З дитиною відповідачка не бачилась з того часу за власним бажанням.
Також зазначає, що йому невідомо, де зареєстрована на даний час мати дитини, так як витяг про її реєстрацію стороною апелянта в суд не подано. В матеріалах справи про перегляд заочного рішення міститься Витяг, долучений позивачем з реєстру територіальної громади про те, що ОСОБА_2 знята з реєстрації по АДРЕСА_1 - ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вважає, що найкраще в інтересах дочки на час ухвалення рішення у справі від 25 січня 2022 року і станом на сьогодні, зважаючи на спосіб життя, який веде відповідачка, це залишити дитину проживати з батьком, до якого дитина психологічно прив`язана, для якої батько з народження створив всі належні умови для виховання та розвитку дитини.
Крім того стверджує, що відповідачка свідомо залишала дитину без догляду на сторонніх незнайомих людей в місті Бучач, коли позивач був у службових відрядженнях. Неповага до чоловіка, постійні скандали в сім`ї негативно впливали на дитину. З часу ухвалення рішення від 25 січня 2022 року і до сьогодні ОСОБА_2 не зверталась в службу у справах дітей за місцем проживання дочки (Служба у справах дітей Колиндянської селищної ради) про те, що позивач чинить їй перешкоди в побаченні з дитиною. На засіданні комісії з питань захисту прав дитини органу опіки та піклування Колиндянської сільської ради 15 березня 2024 року розглядалось питання щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 щодо неповнолітньої доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на яке вона запрошувалась, однак не з`явилася, хоча була належним чином повідомлена.
Вказує, що згідно Довідки, виданої Великочорнокінецьким старостинським округом Колиндянської сільської ради Чортківського району Тернопільської області 24 жовтня 2024 року №1-218, на території села Великі Чорнокінці ОСОБА_2 разом з ОСОБА_5 та дочкою ОСОБА_7 , не бачили.
В судовому засіданні представник апелянта просив задовольнити апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній.
Позивачка та її представник просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а заочне рішення Чортківського районного суду Тернопільської області від 25 січня 2022 року - залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено наступні обставини.

З 12 липня 2019 року сторони перебувають в шлюбі, який зареєстрували у Чортківському міськрайонному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, актовий запис № 214.
В даному шлюбі народилася одна дитина - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У позовній заяві позивач зазначав, що сторони разом не проживають більше трьох місяців, дружина проживає з іншим чоловіком. Спільного господарства та спільного сімейного бюджету вони не ведуть. Причиною розірвання шлюбу стала нестерпна поведінка відповідачки, неповага до чоловіка, постійні сімейні скандали.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що фактичні обставини справи та відносини, що склалися між сторонами, свідчать про те, що шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 носить формальний характер, подальше спільне життя і збереження сім`ї є неможливим і це буде суперечити інтересам позивача.
Разом з тим, рішення суду в частині залишення малолітньої доньки сторін ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживати разом з батьком, не містить будь-якої мотивації.
Оскільки заочне рішення суду в частині розірвання шлюбу між сторонами апелянт не оскаржує, а тому в цій частині апеляційним судом не переглядається.
Що стосується рішення місцевого суду щодо залишення малолітньої доньки сторін ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживати разом з батьком, то колегія суддів вважає, що воно підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні даної позовної вимоги позивача, виходячи з наступного.
Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 листопада 2023 року у провадженні №11-228сап21 вказала, щоб судове рішення вважалося належно мотивованим, недостатньо просто процитувати закон та перерахувати докази, надані сторонами. Важливо навести ті висновки, яких дійшов суд за результатами оцінки доказів, та знайти настільки вагомі й одночасно зрозумілі аргументи на користь прийнятого рішення, щоб вони переконали в законності й справедливості вирішення спору навіть ту сторону, яка в цьому спорі програла. 
Разом з тим, як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення місцевого суду, будь-яких доводів, мотивів чи застосування законодавства щодо вирішення позовної вимоги про залишення малолітньої дитини проживати з батьком, суд не навів, а лише зазначив про це у резолютивній частині рішення.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити і таке.
Гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами є однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства (пункт 3) частини третьої статті 2 ЦПК України).
Ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом (частина перша статті 8 ЦПК України).
Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи (частина друга статті 211 ЦПК України).
Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку. У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: 1) юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань; 2) фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку (частини шоста, сьома статті 128 ЦПК України).
Як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції направляв на зареєстровану адресу відповідачки судові повістки, які поверталися з відміткою «за закінченням терміну зберігання», що не може вважатися належним повідомленням сторони про дату та час судового засідання.
Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).
Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).
Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою (пункт 3 частини третьої статті 376 ЦПК України).
На вказане неодноразово звертав увагу Верховний Суд, в тому числі у постанові від 18 квітня 2022 року у справі №522/18010/18.

Що ж стосується суті позовних вимог щодо залишення малолітньої ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживати з позивачем, то колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Відповідно до частин другої - четвертої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Так, згідно правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18, за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини.
В судовому засіданні встановлено, що відповідачка не згідна із залишенням неповнолітньої дитини проживати із батьком.
Відповідно до частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Колегія суддів зазначає, що за загальним правилом, передбаченим ст.19 СК України та ст.56 ЦПК України, у спорах між розлученими батьками про визначення місця проживання малолітньої дитини участь органу опіки і піклування є обов`язковою. Спеціалісти відповідного органу мають надати суду письмовий фаховий висновок щодо розв`язання спору.
При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частини четверта - шоста статті 19 СК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Декларація прав дитини не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. У зв`язку з наведеним Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18)).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
З матеріалів справи не вбачається будь-яких обставин, та позивачем не надано жодних доказів, які б свідчили про необхідність залишити проживати малолітню ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 саме з батьком, враховуючи також і те, що в матеріалах справи відсутні відомості щодо належного повідомлення відповідачки про розгляд справи, а також наявність заперечень з її сторони, які викладені в апеляційній скарзі та свідчать про спір між сторонами щодо місця проживання дитини.
З огляду на встановлені апеляційним судом процесуальні порушення під час розгляду справи в суді першої інстанції, незалучення до розгляду справи у відповідності до наведених вище норм СК України та практики Верховного Суду органу опіки та піклування у таких категоріях справ, колегія суддів вважає за необхідне скасувати рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 28 травня 2024 та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 в частині залишення проживати малолітню ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
У зв`язку із задоволенням апеляційної скарги, відповідно до приписів ст. 141 ЦПК України судові витрати підлягають новому розподілу.

Керуючись ст.ст.141, 367, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Квятковського Дмитра Васильовича - задовольнити.
Заочне рішення Чортківського районного суду Тернопільської області від 25 січня 2022 року в частині задоволених вимог щодо залишення малолітньої доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживати з батьком ОСОБА_5 - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні даної позовної вимоги.
Стягнути з ОСОБА_4 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) сплачений останньою судовий збір в сумі 681 грн. за подання апеляційної скарги.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 29 листопада 2024 року.

Головуючий 
Судді