Номер провадження: 22-ц/813/3202/24 
Справа № 1522/27423/12
Головуючий у першій інстанції Свячена Ю.Б.
Доповідач Лозко Ю. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.10.2024 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого - Лозко Ю.П.,
суддів: Кострицький В.В., Назарової М.В., 
за участю секретаря судового засідання – Пересипка Д.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження
апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 16 жовтня 2023 року
у цивільній справі за заявою Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про видачу дубліката виконавчого листа та поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа по цивільній справі №1522/27423/12 за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про іпотечний кредит №2269-н від 15 січня 2008 року,

встановив:
07 квітня 2023 року АТ «Державний ощадний банк України» звернулось до суду з вказаною вище заявою, в якій просило поновити АТ «Державний ощадний банк України» строк для пред`явлення виконавчого листа №1522/27423/12 за позовом ПАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про іпотечний кредит №2269-н від 15 січня 2008 року та видати дублікат виконавчого листа №1522/27423/12 виданий на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 березня 2013 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» заборгованості за кредитним договором в сумі 183 517,43 грн та судових витрат в сумі 1 835,17 грн.
Вимоги вказаної заяви обґрунтовані тим, що оригінал виконавчого листа №1522/27423/12 було втрачено. Другим Приморським ВДВС у місті Одесі ПМУ МЮ (м.Одеса) оригінал виконавчого листа було повернуто стягувачу без прийняття до виконання, однак виконавцем не було надано стягувачу жодних доказів щодо направлення вказаного виконавчого документа.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 16 жовтня 2023 року поновлено АТ «Державний ощадний банк України» строк для пред`явлення виконавчого листа №1522/27423/12 за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про іпотечний кредит №2269-н від 15 січня 2008 року. Видано дублікат виконавчого листа №1522/27423/12, виданий на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 березня 2013 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» заборгованості за кредитним договором в сумі 183 517,43 грн та судових витрат в сумі 1835,17 грн.
У апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права просить скасувати ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 16 жовтня 2023 року та відмовити в задоволенні заяви АТ «Державний ощадний банк України».
За доводами апеляційної скарги, суд першої інстанції безпідставно послався, як на поважну підставу пропуску заявником строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання, на введення на території України воєнного стану, оскільки такий строк для стягувача сплив ще 18 жовтня 2019 року, крім того сам факт запровадження воєнного стану в України, без обґрунтування неможливості звернення до суду саме заявником у встановлені строки через запровадження такого не є поважною підставою для поновлення пропущеного строку.
Банк знав про стан виконавчого провадження, оскільки він мав ідентифікатор доступу до АСВП, однак в період з 2016 року до 06 лютого 2023 року, Банк станом виконавчого провадження не цікавився, не здійснював жодних дій щодо відновлення нібито втраченого виконавчого листа.
У відзиві на апеляційну скаргу АТ «Державний ощадний банк України» зазначив, про хибність тверджень скаржника щодо спливу строку пред`явлення виконавчого листа до виконання 18 жовтня 2019 року, оскільки такий, відповідно до положень п.7 ч.1 ст1 37 «Про виконавче провадження» сплив 17 жовтня 2021 року. Також, попри доводи апеляційної скарги підставою для поновлення пропущеного заявником строку стала сукупність обставин, у тому числі, але не виключно, введення на території України воєнного стану.
Сторони, належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи в судове засідання не з`явились, із заявою (клопотанням) про відкладення розгляду справи не звертались, що відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи. 
Заслухавши суддю — доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Задовольняючи вимоги заяви АТ «Державний ощадний банк України», суд виходив з того, що виконавчий лист перебував на виконанні та був повернутий стягувачу 17.10.2018 року, проте, АТ «Ощадбанк» виконавчий документ від виконавчої служби не отримав, а доказів про направлення виконавчого документу виконавцем надано не було, тому такий втрачено не з вини банку, а виконавчої служби. Враховуючи введеня на території України воєнного стану, строки пред`явлення виконавчих документів до виконання пропущені через обставини, що є об`єктивно непереборними та не залежали від волі заявника
Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.
Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковими до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Згідно із частинами першою, другою статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності встановленої законом.
Так, згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини право на виконання судового рішення є складовою права на доступ до суду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина судового розгляду.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року по справі № 1-7/2013 виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.
Необґрунтована відмова у видачі дубліката виконавчого листа фактично унеможливлює виконання прийнятого судового рішення, яке набрало законної сили (рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2010 року № 3-рп/2010 у справі № 1-7/2010).
Відповідно до частини першої статті 431 ЦПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.
Виконавчі листи викладаються в електронній формі з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи шляхом заповнення відповідних форм процесуальних документів, передбачених Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему, і підписуються електронним цифровим підписом судді (в разі колегіального розгляду - електронними цифровими підписами всіх суддів, які входять до складу колегії).
До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи та Єдиного державного реєстру виконавчих документів, Положення про який затверджується спільним нормативно-правовим актом Міністерства юстиції України та Державної судової адміністрації України, із запровадженням яких відповідно до частини першої статті 1 розділу XII "Прикінцеві положення" ЦПК України вводяться в дію вимоги частини четвертої статті 431 ЦПК України щодо внесення виконавчого документу до Єдиного державного реєстру виконавчих документів, функціонування якого виключає втрату виконавчого документа, порядок видачі дублікату виконавчого документу замість втраченого визначено розділом XIII "Перехідні положення" ЦПК України.
Пунктом 17.4 розділу XIII "Перехідні положення" ЦПК України передбачено, що у разі втрати виконавчого документа суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець, приватний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Аналізуючи пункт 17.4 розділу XIII "Перехідні положення" ЦПК України, єдиною підставою для видачі судом дубліката виконавчого листа є його втрата.
Дублікат - це документ, що видається замість втраченого оригіналу та має силу первісного документу. Оригінал виконавчого листа вважається втраченим, коли його загублено, украдено, знищено або істотно пошкоджено, що унеможливлює його виконання.
Отже дублікат виконавчого документа видається замість втраченого оригіналу, лише за наявності достатніх доказів того, що виконавчий документ дійсно втрачено.
Сам факт відсутності виконавчого документа у стягувача та в органі державної виконавчої служби свідчить про те, що його було втрачено.
До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 09 жовтня 2019 року у справі №2-6471/06 (провадження №61-11034св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 643/20898/13-ц, від 23 червня 2021 року у справі №2-162/12 (провадження № 61-14111 св20).
Крім того, однією з підстав можливості видачі дубліката виконавчого документа, є подання відповідної заяви протягом строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання, який повинен обчислюватися з урахуванням переривання цього строку та/або його зупинення.
Відповідно до частини першої статті 433 ЦПК України у разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено.
Відповідно до висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі N 2-836/11 (провадження N 14-308цс19), у разі пропуску стягувачем строку на пред`явлення виконавчого документа до виконання відсутні перешкоди для задоволення заяви такого стягувача про видачу дубліката втраченого виконавчого документа за умови, якщо суд задовольнив заяву стягувача про поновлення пропущеного строку для пред`явлення такого документа для виконання. Тобто, якщо строк для пред`явлення виконавчого документу до виконання не сплив або суд його поновив, то заява про видачу дубліката цього документа, який втрачений, вважається поданою у межах встановленого для пред`явлення його до виконання строку. Натомість, коли строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання сплив, і суд його не поновив, то за результатами розгляду заяви про видачу дублікату втраченого виконавчого документа суд відмовляє у задоволенні цієї заяви.
Статтею 12 Закону України "Про виконавче провадження" N 1404-VIII передбачено, що виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.
Строки, зазначені у вказаних правових нормах, встановлюються для виконання судових рішень з наступного дня після набрання рішенням законної сили чи закінчення строку, встановленого у разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а в разі якщо судове рішення підлягає негайному виконанню, з наступного дня після його постановлення.
Строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі пред`явлення виконавчого документа до виконання.
У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника - з дня закінчення строку дії відповідної заборони.
Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що строк пред`явлення виконавчого документа до виконання переривається пред`явленням виконавчого документа до виконання. Після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється, а повернення стягувачу виконавчого документа не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання.
Відповідно до висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі N 2-836/11 (провадження N 14-308цс19), у разі пропуску стягувачем строку на пред`явлення виконавчого документа до виконання відсутні перешкоди для задоволення заяви такого стягувача про видачу дубліката втраченого виконавчого документа за умови, якщо суд задовольнив заяву стягувача про поновлення пропущеного строку для пред`явлення такого документа для виконання. Тобто, якщо строк для пред`явлення виконавчого документу до виконання не сплив або суд його поновив, то заява про видачу дубліката цього документа, який втрачений, вважається поданою у межах встановленого для пред`явлення його до виконання строку. Натомість, коли строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання сплив, і суд його не поновив, то за результатами розгляду заяви про видачу дублікату втраченого виконавчого документа суд відмовляє у задоволенні цієї заяви.
З огляду на наведене та зважаючи на повернення виконавчого листа №1522/27423/12, виданого на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 березня 2013 року18 жовтня 2019 року відповідно до положень п.7 ч.1 ст. 1 37 «Про виконавче провадження» сплив 17 жовтня 2021 року.
Тож, звернення АТ «Державний ощадний банк України» 07 квітня 2023 року із заявою про видачу дублікатів виконавчих листів відбулось поза межами визначених №404-VIII законом строків.
Перевіривши обґрунтованість та поважність викладених АТ «Державний ощадний банк України» причин пропуску заявником строків пред`явлення виконавчих листів до викання, колегія суддів виснує про обґрунтованість висновків суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення клопотання АТ «Державний ощадний банк України» та поновлення пропущеного строку, зважаючи на таке.
Так, як поважну та таку, що не залежала від волі заявника причину пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання АТ «Державний ощадний банк України» зазначає те, що після пред`явлення виконавчих листів до виконання стягувача було обмежено у праві на повторне звернення до органів виконавчої служби через порушення органами примусового виконання рішень порядку направлення постанови про повернення виконавчого документа та оригіналу виконавчого листа на адресу стягувача.
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Виконання судового рішення, відповідно до рішення Конституційного Суду України №5-рп/2013 від 26 червня 2013 року, є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом.
Однак, норми Конституції України, а також позиція Європейського суду з прав людини щодо принципу обов`язковості судових рішень не скасовують обов`язку стягувача демонструвати заінтересованість в усіх питаннях, які стосуються заходів відновлення його порушеного права, зокрема і періодичного прояву інтересу щодо руху виконавчого провадження.
Право на виконання судового рішення не є абсолютним, оскільки порядок його виконання врегульований та обмежений певними строками, а обов`язок дотримання такого порядку та строків покладений на позивача.
Окрім того, колегія суддів зауважує, що поважність причин пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання пов`язана не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів, за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.
Так, поважність причин пропуску строку є оціночним поняттям та має встановлюватись у кожному окремому випадку на підставі відповідних доказів, які у свою чергу оцінюються судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. При цьому, поважними причинами пропуску строку можуть бути визнані лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, незалежними від волевиявлення сторони та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для вчинення процесуальної дії та підтверджені належними доказами.
За встановлених у цій справі обставин, оригінал вказаного вище виконавчого листа втрачено, оскільки такий не надходив від органів Державної виконавчої служби до АТ «Державний ощадний банк України». При цьому, матеріали справи не містять доказів щодо направлення органами державної виконавчої служби після завершення вказаного виконавчого провадження стягувачу АТ «Державний ощадний банк України» виконавчого листа разом із постановами державного виконавця про завершення виконавчого провадження на підставі п.7 ч.1. ст.37 ЗУ «Про виконавче провадження».
За вимогами Закону України "Про виконавче провадження" копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням.
У розумінні положень Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 5 березня 2009 року (в редакції чинній на час повернення виконавчих документів) належним доказом підтвердження надсилання стягувачу у виконавчому провадженні постанови про повернення виконавчого документа є квитанція про відправлення та повідомлення про вручення рекомендованого листа. Аналіз наявних в справі матеріалів вказує на те, що відсутні підстави вважати, що АТ «Державний ощадний банк України» отримував виконавчий документ після завершення 17 жовтня 2018 року виконавчого провадження та, відповідно, знав про завершення виконавчих проваджень. 
Стягувач пред`явивши виконавчий документ до виконання та не отримавши ні оригіналів виконавчого документу після його повернення, ні постанови про закінчення виконавчого провадження і повернення виконавчого документу стягувачу (іншого не встановлено), обґрунтовано вважав, що виконавчий лист перебуває на виконанні. 
Закон не покладає на стягувача обов`язку контролювати виконання, стягувач лише має звернутися до уповноважених державою на виконання судових рішень органів та осіб в порядку та строки, встановлені законом, а не контролювати хід виконання судового рішення. Стягувач не зобов`язаний цікавитися виконанням судового рішення, тому відповідний факт не може бути покладений в основу рішення про відмову у видачі дублікату виконавчого листа, поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання. Стягувач, який пред`явив виконавчий документ до примусового виконання, з урахуванням засад здійснення виконавчого провадження, має законні очікування, що рішення суду буде виконане.
В даному випадку причини пропуску строку для пред`явлення виконавчих документів до виконання є поважними, такі обумовлені неотриманням оригіналів виконавчих документів не з вини стягувача.
Вказане спростовує посилання скаржника про те, що єдиною підставою для поновлення пропущеного строку на пред`явлення виконавчого документа було введення на території України воєнного стану.
Також, колегія суддів зауважує про безпідставність посилань скаржника про сплив строку пред`явлення виконавчого документу до виконання 18 жовтня 2019 року, оскільки такий, відповідно до положень п.7 ч.1 ст. 1 37 «Про виконавче провадження» сплив 17 жовтня 2021 року.
Колегія суддів, ураховуючи усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бюрг та інші проти Франції" (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гору проти Греції" №2) [ВП], § 41" (Gorou v. Greece no.2), погоджується також із висновками суду першої інстанції щодо необхідності врахування, як обставини, що вплинула на дотримання заявником визначеного ч.1, п.1 ч.4, ч.5, ч.6 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» введення на території України воєнного стану.
Примусове виконання судового рішення гарантує і завершує здійснення прав сторін у справі, а надмірний формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду, не сприяє правові визначеності, належному здійсненню правосуддя, у тому числі виконанню судового рішення та є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06.03.2013 року у справі №1522/2723/12 набрало законної сили та наразі залишається не виконаним, так як іншого не встановлено. Виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Практика Європейського суду з прав людини та його правова позиція у "пілотному" рішенні "Іванов проти України" від 15 жовтня 2009 року та інших справах як щодо України, так і щодо інших країн, орієнтує на те, що судове рішення про відмову у видачі дубліката виконавчого листа, прийняте з неповним з`ясуванням обставин справи, перешкоджає подальший рух справи щодо виконання рішення суду, яке набрало законної сили.
Аналогічний висновок щодо необґрунтованої відмови у видачі дубліката виконавчого листа міститься у рішенні Конституційного Суду України від 27 січня 2010 року N 3рп/2010 у справі N 1-7/2010.
Відповідно до пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення. Зазначене конституційне положення кореспондується та відображено у частині першій статті 18 ЦПК України.
На державі лежить прямий обов`язок дотримуватися громадянських прав осіб і забезпечувати належне та своєчасне виконання рішення суду, що набрало законної сили.
Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає вірним та обґрунтованим висновок суду про задоволення заяви АТ «Державний ощадний банк України», з вказаних вище підстав. 
Доказів які б спростували правильні висновки суду скаржником не надано.
Порушень судом норм процесуального права колегією суддів не встановлено.
Отже доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
За таких обставин колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування оскаржуваного судового рішення, з мотивів наведених у апеляційній скарзі.
У відповідності ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.
Керуючись ст. ст. 367, 374,375 381-384 ЦПК України

постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 16 жовтня 2023 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 07 жовтня 2024 року.

Головуючий                                                                Ю.П. Лозко

Судді                                                                        В.В. Кострицький

                                                                                М.В. Назарова