П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

19 грудня 2024 року                                                                                   м. Київ

Справа № 939/217/24
Провадження № 22-ц/824/15033/2024

Резолютивна частина постанови оголошена 19 грудня 2024 року
            Повний текст постанови складено 19 грудня 2024 року

Київський апеляційний  суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
                        судді-доповідача  Стрижеуса А.М., 
                        суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.
                        секретаря: Желепи В.В.

сторони: позивач                                                                  ОСОБА_1 
    відповідачі                                                            ОСОБА_2 , 
ОСОБА_3    

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою адвокатом Чеховською Дар`єю Ростиславівною, на рішення Бородянського районного суду Київської області, ухваленого у складі судді Міланіч А.М. 30 травня 2024 року, -
 
В С Т А Н О В И В:
 
У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернулась до Бородянського районного суду Київської області із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Бучанського районного нотаріального округу Микитенко Н.С. про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини.
Позов обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її рідна тітка ОСОБА_4 , рідна сестра її батька ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Про смерть тітки вона дізналася наприкінці літа 2021 року. 
Тітку поховав її дядько ОСОБА_2 , а їй нічого не повідомив. Також вона дізналася, що після смерті тітки лишилося спадкове майно: два приватні будинки в АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , та земельні ділянки за цими ж адресами. 
На все це майно претендував її дядько ОСОБА_2 , а потім відмовився від майна на користь ОСОБА_3 . У 2020 році (ще до смерті тітки) захворіла її мати, вона стала не ходячою та потребувала постійного стороннього догляду. 
Через ці обставини вона в 2021 році не змогла вчасно подати заяву про прийняття спадщини. Потім почалася війна і нотаріальні дії були зупинені, також продовжувала хворіти мати і вона не могла лишити її саму. 
Дізнавшись, що у приватного нотаріуса Микитенко Н.С. заведена спадкова справа, вона лише 27 травня 2023 року ознайомилася з нею та від нотаріуса дізналась, що повинна подати документи, що підтверджують її родинні відносини та рішення суду про визначення їй додаткового строку для прийняття спадщини. 
Оскільки заповіт тітка не залишила, то вона є спадкоємицею за законом. Так як живих дітей та чоловіка у тітки не залишилося, то у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід з боку батька, та і з боку матері. 
Відповідно до ч. 3 ст. 1266 ЦК України племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини. 
За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини, що визначено у ч. 3 ст. 1272 ЦК України. 
Тому, оскільки вказаний строк вона пропустила з поважної причини, через хворобу та стан матері, просила встановити їй додатковий строк для прийняття спадщини після померлої тітки ОСОБА_4 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
            Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 30 травня 2024року в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Бучанського районного нотаріального округу Микитенко Наталія Станіславівна про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини відмовлено.
            Відмовляючи в задоволені позову суд першої інстанції виходив з того, що про смерть спадкодавиці позивачка дізналась до спливу строку для прийняття спадщини (в серпні 2021 року), жодних поважних причин пропущення даного строку судом не встановлено, то суд вважає, що підстав для надання ОСОБА_1 додаткового строку для прийняття спадщини не вбачається, а тому визнає за необхідне в позові відмовити.
Не погоджуючись з рішенням суду, представником ОСОБА_1 ,адвокатом Чеховською Д.Р.подано апеляційну скаргу, в якій позивач просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов ОСОБА_1 , посилаючись на те, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, ухваленим при неправильній оцінці доказів, наявних у матеріалах справи і як наслідок неправильних висновків суду, що в сукупності призвело до неправильного застосування норм матеріального права при порушенні норм процесуального права.
В обґрунтування апеляційної скарзі зазначено, що поважними причинами для пропуску строку були захворювання її матері, оскільки за нею потребувався постійний догляд, а також те, що на території України протягом 2020-2023 року було проголошено карантин а 24 лютого 2024 року було запроваджено Воєнний стан тому на думку позивача такі строки були зупиненні.
Вказує, що нотаріусом та відповідачкою ОСОБА_3 були вчиненні неправомірні дії, оскільки не було встановлено наявність інших родичів у померлої.
Зазначає, що відповідачка ОСОБА_3 не проживала з померлою та не доглядала її.
18 вересня 2024 року до Київського апеляційного суду від відповідача ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просила апеляційну скаргу залишити без задоволення а рішення суду першої інстанції без змін.
 
В судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Чеховська Д.Р. підтримала доводи апеляційної скарги.
Представник ОСОБА_3 адвокат Литвиненко Л.А. проти доводів апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.
Відповідач ОСОБА_2 та третя особа Приватний нотаріус Бучанського районного нотаріального округу Київської області Микитенко Н.С. в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином. 
Від приватного нотаріуса Бучанського районного нотаріального округу Київської області Микитенко Н.С. надійшла відповідь на судову повістку, в якій вона просила справу розглянути за її відсутності. 
За таких обставин колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача ОСОБА_2 та третьої особи приватного нотаріуса Бучанського районного нотаріального округу Київської області Микитенко Н.С.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла таких висновків.
Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
            Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про її смерть (т.1 а.с.46).
На день смерті ОСОБА_4 була власницею домоволодіння (житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами) АДРЕСА_1 та земельних ділянок площею 0,235 га та 0,161 га за вказаною адресою, (т.1 а.с.90, 94, 100).
Рідний брат померлої ОСОБА_4 - ОСОБА_6 20 жовтня 2021 року подав нотаріусу заяву про відмову від прийняття спадщини, в якій також зазначив, що спадкоємців згідно ст. 1261 ЦК України, йому відомих, немає. Спадкодавиця на день смерті була незаміжня. Її чоловік ОСОБА_7 помер раніше, а саме ІНФОРМАЦІЯ_3 . Інших спадкоємців, ні за законом, ні за заповітом, йому відомих, немає. ОСОБА_4 проживала однією родиною з дітьми свого покійного чоловіка ОСОБА_3 та ОСОБА_8 , які доглядали її до дня смерті та поховали за власний рахунок (т.1 а.с.71).
09 жовтня 2021 року ОСОБА_3 звернулась до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 (т.1 а.с.45).
З копії рішення Бородянського районного суду Київської області від 18 лютого 2022 року вбачається, що встановлений факт проживання ОСОБА_3 з ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю більше п`яти років (з травня 2015 року) до часу відкриття спадщини т.1 (а.с.81).
05 жовтня 2022 року ОСОБА_3 видане свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 , а саме на земельну ділянку площею 0,2348 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), склад угідь - малоповерхова забудова, кадастровий номер 3221081001:04:006:0016, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та розташований на ній будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за цією ж адресою (а.с.113) та земельну ділянку площею 0,1614 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, склад угідь - рілля, кадастровий номер 3221081001:04:006:0017, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 115).
Позивач є донькою ОСОБА_5 , рідного брата ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1 а.с.10-12).
З копії відповіді на звернення по спадщині, виданої 27 травня 2023 року приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Микитенко Н.С. позивачці ОСОБА_1 , вбачається, що по спадковій справі після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 були видані свідоцтва про право на спадщину на все заявлене спадкове майно спадкоємцям, які прийняли спадщину. Оскільки заяву про прийняття спадщини в установлені статтею 1270 ЦК України строки та інші документи, які підтверджують факт прийняття спадщини позивачка до нотаріуса не подавала, то вона вважаєтесь такою, що спадщину не прийняла (т.1 а.с.13).
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).
За правилами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Відповідно до статті 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
Подання заяви про прийняття спадщини є дією, яку повинен вчинити спадкоємець, який бажає прийняти спадщину тоді, коли такий спадкоємець не проживав на час відкриття спадщини постійно зі спадкодавцем. Відповідно, пропустити строк на прийняття спадщини може спадкоємець, який постійно не проживав на час відкриття спадщини зі спадкодавцем.
Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.
За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними. Поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.
Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
Верховний Суд в постанові від 20 жовтня 2021 року у справі №405/7111/19-ц (провадження № 61-10591св21) виклав правовий висновок, згідно якого при оцінці наявності поважних причин для визначення додаткового строку на прийняття спадщини, суди повинні розмежовувати два періоди та оцінювати наявність об`єктивних, непереборних перешкод для реалізацією особою права на прийняття спадщини. Перший період - період визначений законом для прийняття спадщини (6 місяців від дня відкриття спадщини), а другий період - від дня закінчення шестимісячного строку для прийняття спадщини до дня звернення до суду із позовом при визначенні додаткового строку для прийняття спадщини.
Оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини повинна, у першу чергу, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду.
Враховуючи викладене, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.
Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
Поважними причинами пропуску строку, з урахуванням конкретних фактичних обставин справи, можуть визнаватись, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України, тощо.
За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Важливим під час вирішення питання про надання особі додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини також є факт прийняття спадщини іншими спадкоємцями за законом, оскільки в такому разі може відбутися втручання у право власності інших осіб, порушення принципу правової визначеності стосовно особи, яка добросовісно реалізувала власні цивільні права. Наведене зумовлює потребу в дотриманні принципу «пропорційності» втручання у права спадкоємців, які прийняли спадщину.
Принцип пропорційності тісно пов`язаний з принципом правовладдя (верховенства права): принцип правовладдя є фундаментом, на якому базується принцип пропорційності, натомість принцип пропорційності є умовою реалізації принципу правовладдя і водночас його неодмінним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип пропорційності як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності.
Дотримання принципу пропорційності передбачає, що втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде порушенням статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, потрібно визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж потрібно для реалізації поставленої мети.
У спірних правовідносинах дотримання принципу пропорційності безпосередньо залежить від наявності об`єктивних, непереборних та істотних обставин, які є підставою для визначення спадкоємцю додаткового строку на подання заяви про прийняття спадщини. У разі якщо таких обставин суд не встановив, то не можна допускати втручання у права спадкоємців, які прийняли спадщину, навіть з огляду на такий фундаментальний принцип спадкового права, як свобода заповіту, оскільки це порушить принцип правової визначеності стосовно особи, яка добросовісно скористалася власними цивільними правами, та не відповідатиме принципу пропорційності втручання у право власності на спадкове майно.
Коли ж особа усвідомлює чи повинна усвідомлювати, що вона є учасником процесу спадкування, зокрема на підставі своєї спорідненості зі спадкодавцем як спадкоємець першої черги спадкування або кожної наступної черги спадкоємців за законом, у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, закликаних до спадкування і не вчиняє активних дій, спрямованих на прийняття спадщини (засвідчення своєї згоди на вступ у всі правовідносини спадкодавця) виходячи з обставин, які не пов`язані з об`єктивними, непереборними та істотними труднощами для своєчасного прийняття спадщини, то її необізнаність про наявність заповіту не може розглядатися як підстава для визначення їй додаткового строку на подання заяви про прийняття спадщини.
Після закінчення строку, передбаченого ЦК України для подання заяви про прийняття спадщини, право спадкоємця на прийняття / відмову від прийняття спадщини є реалізованим, а його результат не підлягає зміні у зв`язку з обставинами, які залежали від самого спадкоємця, до яких, зокрема, входить пасивна поведінка спадкоємця, який усвідомлює чи повинен усвідомлювати (у зв`язку зі своєю спорідненістю зі спадкодавцем та відсутністю спадкоємців попередньої черги, закликаних до спадкування) наявність в нього права на спадкування.
У цьому аспекті потрібно також враховувати, що право на прийняття спадщини є суб`єктивним цивільним правом, зміст якого полягає в тому, що спадкоємцю надано альтернативу: прийняти спадщину або відмовитися від неї.
Право особи на відмову від прийняття спадщини може бути реалізоване, зокрема, й шляхом неподання спадкоємцем протягом встановленого ЦК України строку заяви про прийняття спадщини, а реалізація цього права передбачає виникнення чи можливість виникнення в інших осіб права на спадкування та, як наслідок, набуття ними матеріального права, втручаючись у яке, потрібно дотримуватися, зокрема, й принципу «пропорційності».
Як убачається з матеріалів справи, позивача просила визначити додатковий строк для прийняття спадщини на підставі того, що вона доглядала за хворою матір`ю та те, що на території України було введено карантині обмеження та воєнний стан.
Разом з тим, з наданих доказів про хворобу матері, а саме: висновок №201 від 06 квітня 2023 року КНП «ЦПМСД №2» Святошинського району м. Києва , виписка з медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_9 ; довідка № 2107 від 04 листопада 2020 року., не свідчать про те, що остання потребувала постійного стороннього догляду.
Також  оскільки  на час звернення  до нотаріуса Левінті С.І., стан здоров`я матері  не змінилось, тому  відсутні підстави вважати, що хвороба матері була об`єктивною та непереборною  перешкодою, з якою закон пов`язує поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у справі  № 172/888/18 від 30 липня 2020 року.
Разом з тим на думку суду у позивача була можливість направити таку заяву за допомогою поштового зв`язку, проте нею це зроблено не було.
Крім того, запровадження карантинних обмежень, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню короновірусної хвороби (СОVID-19), також не свідчать на об`єктивну неможливість позивачу подати до нотаріуса заяву про прийняття спадщини.
Вказані висновки були узагальненні в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23, «Велика Палата Верховного Суду відхиляє інші доводи касаційної скарги про те, що у заявника існували додаткові перешкоди для своєчасного подання ним заяви про прийняття спадщини, зокрема догляд за матір`ю, зайнятість на роботі, карантинні обмеження, спрямовані на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19).
Зазначені доводи були предметом дослідження в судах першої та апеляційної інстанцій, які зробили обґрунтовані висновки про те, що наведені позивачем обставини, як-от зайнятість на роботі, карантинні обмеження, догляд за матір`ю, не перешкоджали ОСОБА_1 реалізувати свої спадкові права шляхом подання відповідної заяви про прийняття спадщини, зокрема й через засоби поштового чи електронного зв`язку.
До того ж суд апеляційної інстанції, оцінивши подані позивачем докази, встановив, що надана позивачем копія амбулаторної картки його матері ОСОБА_4 та відомості, зазначені в ній, не підтверджують те, що остання потребувала постійного стороннього догляду, а також те, що ОСОБА_1 здійснював цей догляд до 12 січня 2022 року.».
Відповідно до постанови Верховного Суду від 25 січня 2023 року у справі № 676/47/21 установити, що на час воєнного стану перебіг строку для прийняття спадщини або відмови від її прийняття зупиняється. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення строку для прийняття спадщини (пункт 3 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 164 «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану»).
Тлумачення вказаних норм, з урахуванням виміру ієрархії актів цивільного законодавства по вертикалі, свідчить, що:
правила щодо строку на прийняття спадщини (початок перебігу, наслідки спливу) регулюються Цивільним кодексом України, який прийнятий Верховною Радою України і є основним актом цивільного законодавства України;
строк на прийняття спадщини по своїй сутності є присічним (статті 1270, 1272 ЦК), оскільки його сплив призводить до того, що спадкоємець вважається таким, який не прийняв спадщину. Тобто сплив строку «присікає» право на прийняття спадщини. 
Проте в законі, вочевидь з урахуванням сутності права на прийняття спадщини як майнового, передбачена можливість: за згодою самих спадкоємців, що прийняли спадщину, подати заяву про прийняття спадщини (частина друга статті 1272 ЦК України); для спадкоємця звернутися з позовною вимогою та за наявності поважної причини суд визначає додатковий строк на прийняття спадщини (частина третя статті 1272 ЦК України);
законодавець як у статті 1270 ЦК України, так і в інших нормах ЦК України, не передбачає допустимості існування такої конструкції як «зупинення перебігу строку на прийняття спадщини» та можливості в постанові Кабінету Міністрів України визначати інші правила щодо строку на прийняття спадщини;
пункт 3 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 164 «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану» суперечить статтям 1270, 1272 ЦК України, а тому не підлягає застосуванню.
Враховуючи викладене колегія судів дійшла до висновку, що позивачем не було надано доказів які б доводили поважність причин поважності строку, а тому доводи апеляційної скарги є необґрунтованими. 
Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до частини другої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.
У пунктах 60, 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ющенко та інші проти України» (заяви №№ 73990/01, 7364/02, 15185/02 і 11117/05) констатовано: «… право на справедливий судовий розгляд, яке передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції та розтлумачене в контексті принципів верховенства права та юридичної визначеності, містить вимогу непіддання сумніву рішення суду, коли він остаточно вирішив питання (див. рішення у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], № 28342/95, п. 61)»; за відсутності будь-яких ознак того, що в іншому судовому провадженні мали місце якісь вади, Суд вважає, що нове вирішення тих самих питань може звести нанівець завершене раніше провадження, а це несумісно з принципом юридичної визначеності.
Згідно з правовим висновком, що міститься у постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву стабільність судового акта, який набрав законної сили. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.
У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.
В постанові постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17, зазначено що преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1383/2010  зазначено, що апеляційний суд не врахував, що у цивільному процесі діє правило, за яким обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина третя статті 61 ЦПК у редакції, що діяла до 15 грудня 2017 року; частина четверта статті 82 ЦПК у редакції від 03 жовтня 2017 року).
Отже враховуючи викладене суд дійшов до висновку, що факт проживання ОСОБА_3 з померлою ОСОБА_4 було встановлено судом, рішення суду оскаржене не було, а отже воно набрало законної сили.
А тому доводи апеляційної скарги, що відповідачка ОСОБА_3 не проживала з померлою та не доглядала її, не є предметом розгляду у вказаній справі, оскільки вказаний факт було встановлено судовим рішенням у іншій справі.
Відповідно до статті 63 Закону «Про нотаріат» нотаріус або в сільських населених пунктах - посадова особа органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, отримавши від спадкоємців повідомлення про відкриття спадщини, зобов`язана повідомити про це тих спадкоємців, місце проживання або роботи яких відоме.
Нотаріус або посадова особа органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, також може зробити виклик спадкоємців шляхом публічного оголошення або повідомлення у пресі.
Згідно з пунктом 1.2 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України при зверненні спадкоємця у зв`язку з відкриттям спадщини нотаріус з`ясовує відомості стосовно факту смерті спадкодавця, часу і місця відкриття спадщини, кола спадкоємців, наявності заповіту, наявності спадкового майна, його складу та місцезнаходження, необхідність вжиття заходів щодо охорони спадкового майна.
Для того, щоб не допустити пропуску шестимісячного строку для прийняття спадщини, нотаріус роз`яснює спадкоємцям право подачі заяви про прийняття спадщини чи про відмову від її прийняття.
Судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, незнання про існування заповіту, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини, невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, проживання у спадковому майні після відкриття спадщини, несприятливі погодні умови тощо.
Подібні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17 (провадження № 61-38298св18), від 17 березня 2021 року у справі №638/17145/17 (провадження № 61-17764св20), від 26 жовтня 2022 року в справі №522/17925/16 (провадження № 61-1122св22).
ОСОБА_1 мала звернутись до нотаріуса в шестимісячний термін з дня смерті ОСОБА_4 з заявою про прийняття спадщини.
Проте ОСОБА_1 не звернулась із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса у встановлений законом строк.
Судом, поважних причин чому ОСОБА_1 не звернулась із заявою про прийняття спадщини у встановлений законом строк, не встановлено.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції,  були предметом  детального дослідження в суді першої інстанції, яким надана правова оцінка, і не  потребують додаткової  оцінки.
Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до частин першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Бородянського районного суду Київської області від 30 травня 2024 року без змін, оскільки підстав для скасування судового рішення немає.
Оскільки Київський апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, розподіл судових витрат у зв`язку зі сплатою судового збору відповідно до статті 141 ЦПК України апеляційний суд не здійснює.
Керуючись ст. ст. 259, 268, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, суд, -

 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , подану адвокатом Чеховською Дар`єю Ростиславівною- залишити без задоволення.
Рішення Бородянського районного суду Київської області від 30 травня 2024 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач                                                                              А. М. Стрижеус
 
Судді:                                                                                                Л. Д. Поливач
 
                                                                                                                      О.І. Шкоріна