ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/4028/23  Номер провадження 22-ц/814/3172/24	Головуючий у 1-й інстанції Чуванова А.М.  Доповідач ап. інст. Дряниця Ю. В.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2024 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача: Дряниці Ю.В.,
суддів:  Пилипчук Л.І., Чумак О.В,
секретар Чемерис А.К.за участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , адвоката Остапенко І.О., адвоката Прядка О.О.
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Прядка Олександра Олександровича на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 14 червня 2024 року та додаткове рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 28 червня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини, третя особа: виконавчий комітет Шевченківської районної у м. Полтаві ради, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини, стягнення аліментів на дитину, третя особа: орган опіки і піклування в особі виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради,-
в с т а н о в и в :
В травні 2023 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини, в якому просила суд визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю ОСОБА_2 .
В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що 10.09.2008 року між сторонами у справі було укладено шлюб. Від шлюбу народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
У вересні 2022 року подружжя припинило сімейні стосунки. 07.12.2022 року рішенням Октябрського районного суду м. Полтави шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу позивач залишилась проживати разом із сином за адресою: АДРЕСА_1 . 
Проте, 19.12.2022 року, ОСОБА_1 відмовився впустити ОСОБА_2 додому, не зважаючи на те, що рішення про розірвання шлюбу не набрало законної сили, а сама квартира була придбана за спільні кошти під час шлюбу. 
Із 20.12.2022 року позивач була змушена орендувати житло за іншою адресою. До нового року відповідач дозволяв колишній дружині забирати сина до себе на кілька днів на тиждень, а з початком 2023 року став обмежувати її право на участь у вихованні дитини, що стало підставою для її звернення у Службу в справах дітей з приводу визначення місця проживання сина разом із матір`ю. 
Рішенням від 28.02.2023 року виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтава ради місце проживання малолітнього ОСОБА_3 визначено разом із батьком ОСОБА_1 .
Позивач зазначає, що до розлучення вихованням сина займалась виключно мати, з батьком син проводив лише дозвілля. Також, тільки мати мала достатній досвід і знання для забезпечення здоров`я дитини, оскільки усі відвідування лікарів відбувались за її участі. 
Позивач є працівником поліції в ГУНП в Полтавській області, має відмінну характеристику із місця роботи, режим роботи дозволяє останній приділяти належну увагу вихованню сина. 
Позивач вважає, що в період із 19 грудня 2022 року по теперішній час батько не приділяє достатньої уваги харчуванню сина, та стану його здоров`я. Проживання сина із батьком одразу ж негативно вплинуло на його успіхи у навчанні. Наразі дитина навчається у іншому навчальному закладі, але школу не відвідує, бо за проханням батька ОСОБА_5 проходить навчання дистанційно. Після того, як ОСОБА_5 став проживати без матері, він перестав відвідувати секцію дзюдо, іншим видом спорту зараз не займається і більшу частину часу просто проводить вдома перед комп`ютером.
У доводах позовної заяви позивач наголошує, що ОСОБА_1 має незадовільний стан здоров`я, постійно вживає наркотичні речовини протягом декількох років. Позивач була свідком вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України. На даний час ця кримінальна справа передана до суду із обвинувальним актом. Крім того, відповідач притягувався до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху.
Вважає, що постійне проживання дитини із таким батьком не відповідає інтересам дитини. 
10.08.2023 року до районного суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини, стягнення аліментів на дитину, третя особа: орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Шевченківської районної у місті Полтаві ради.
В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 зазначив, що 10.09.2008 року було зареєстровано шлюб між сторонами, який розірвано рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 07.12.2022 року. Звертає увагу суду, що малолітній ОСОБА_5 висловлює бажання жити разом з батьком, і таке бажання дитини є головним та пріоритетним, оскільки це саме його рішення, яке має поважаться обома батьками, тому, рішення виконавчого комітету Шевченківської районної у місті Полтаві ради прийняте в інтересах дитини та з урахуванням його побажань. 
ОСОБА_1 забезпечений власним житлом, в якому проживає з дитиною, має стабільний дохід, має дві вищі освіти, неодноразово нагороджувався відзнаками, почесними грамотами, подяками, нагрудним знаком на попередній роботі. Батько багато часу проводить з дитиною, слухає та чує його побажання, підтримує його рішення при виборі додаткових та розвиваючих занять. 
Батько має власний бізнес, графік роботи визначає самостійно, а отже має змогу підлаштовувати графік роботи під графік занять, гуртків сина. 
Позивач з сином проживають за адресою: АДРЕСА_1 , де створені всі умови для комфортного проживання сина, його навчання та відпочинку. Позивачем здійснюється покриття витрат на лікування сина, оплачуються освітні послуги, здійснюється організація спільного дозвілля.
13.02.2023 року син ОСОБА_5 власноручно написав пояснення до відділу служби у справах дітей виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради, в яких зазначив, що хоче проживати разом з татом. 
Відповідно до Витягу з рішення виконавчого комітету Шевченківської районної у місті Полтаві ради, як органу опіки та піклування від 30 березня 2023 року № 72 «Про визначення порядку участі батьків y вихованні тa спілкуванні з малолітніми дітьми», визначено порядок участі ОСОБА_2 у вихованні та спілкуванні з малолітнім сином ОСОБА_3 . Вважає, що дитина повинна проживати саме з батьком, оскільки вказане буде відповідати її інтересам. 
Просить суд визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 , за адресою:   АДРЕСА_1 ; стягнути з   ОСОБА_2 на користь   ОСОБА_1   аліменти на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) боржника щомісячно, але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі позовної заяви і до досягнення дитиною повноліття.
Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 14 червня 2024 рокупозов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини; третя особа: виконавчий комітет Шевченківської районної у місті Полтаві ради - залишено без задоволення.
Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини, стягнення аліментів на дитину; третя особа: орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Шевченківської районної у місті Полтаві ради задоволено.
Визначено місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти у розмірі 1/4 частини всіх видів доходів, щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 10.08.2023 року і до досягнення сином повноліття.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1073,60 гривень.
Стягнуто з ОСОБА_2 у дохід держави судовий збір у розмірі 1211,20 гривень.
Додатковим рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 28.06.2024 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 33800 гривень витрат на професійну правничу допомогу.
З рішенням та додатковим рішенням суду першої інстанції не погодилась позивач ОСОБА_2 та оскаржила їх до апеляційного суду. Посилаючись на неповне з`ясування фактичних обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення та додаткове рішення районного суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким первісні позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, у задоволенні зустрічного позову відмовити.
Звертає увагу суду, на те, що районний суд не надав об`єктивної оцінки доводам, наданим позивачем. Зокрема, суд не надав жодної оцінки доводам позивачки, що батько у протиправний спосіб позбавив матір можливості проживати із дитиною. Позивач постійно проявляє бажання та ініціативу у побачення з сином, однак відповідач перешкоджає їй спілкуватися з сином за місцем проживання останнього, а також переконує останнього взагалі не спілкуватися з мамою. У свою чергу дані обставини негативно впливають на розвиток дитини та психоемоційний стан. 
При винесенні рішенні судом не взято до уваги доводи позивачки щодо вживання відповідачем психотропних речовин без рецепту лікаря. Також не надано належну оцінку тому, що відносно ОСОБА_1 було заведено кримінальне провадження за вчинення ним кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 125 КК України, що не заперечується відповідачем. При цьому ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 14 березня 2024 року звільнено відповідача від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, тобто за нереабілітуючою обставиною.
Звертає увагу, що районний суд не об`єктивно розцінив покази свідків, залучених сторонами, зокрема, суд взагалі не зазначив показання, які були дані свідками ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , не врахував, що свідки, залучені позивачем за зустрічним позовом, були членами його сім`ї, отже, зацікавленими особами, в той час, коли свідки, залучені позивачкою є професійними педагогами, які займались навчанням і вихованням малолітнього ОСОБА_4 до того часу, коли дитина проживала із матір`ю і тому їх показам суд мав довіряти більше.
Також позивач вважає, що ухвалюючи додаткове рішення районний суд не дослідив належним чином доказів, наданих стороною відповідача на підтвердження понесених судових витрат. Зокрема вказує, що надані квитанції на оплату послуг адвоката не містять номеру справи, а отже не можуть бути оцінені як належні докази. Зазначає, що відповідачем не надано договору про правничу допомогу № 31/22 від 19.09.2022 , а тому суду не можливо визначити чи дотримано адвокатом порядку визначення вартості його послуг клієнту. 
Вказує, що судом не було враховано неспівмірність заявлених витрат зі складністю справи.
Відповідачем ОСОБА_1 подано відзив на апеляційну скаргу, у доводах якого вважає рішення місцевого суду законним та обґрунтованим, просить суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення місцевого суду - без змін. 
Колегія суддів, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги, доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення. 
       Місцевим судом встановлено, що 10.09.2008 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (т.1 а.с. 17). Сторони є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зазначене підтверджується свідоцтвом про народження дитини (т.1 а.с.18).
Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 07.12.2022 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано.
Згідно довідки КП «ЖЕО Полтавської міської ради» місце проживання малолітнього ОСОБА_3 зареєстроване в АДРЕСА_1 , яка на підставі договору купівлі-продажу від 06.12.2017 року належить на праві приватної власності ОСОБА_1 .
У січні 2023 року ОСОБА_2 звернулась до органу опіки та піклування із заявою про визначення місця проживання сина з нею (т.1 а.с.38-39).
Рішенням виконавчого комітету Шевченківської районної у місті Полтаві ради від 28.02.2023 року, на підставі висновку Служби у справах дітей, визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , разом з батьком ОСОБА_1 (т.1 а.с.10,41). 
З наданих 13.02.2023 року малолітнім ОСОБА_3 письмових пояснень завідувачу відділу служби у справах дітей, слідує, що дитина хоче проживати з батьком, тому що йому подобається проводити час з татом. Він постійно з ним, займаються мотокросом, рибалкою, виїздом на природу. З мамою він просто хоче зустрічатися (т.1 а.с.44). 
Рішенням виконавчого комітету Шевченківської районної у місті Полтаві ради від 30.03.2023 року визначено порядок участі   ОСОБА_2   у вихованні та спілкуванні з малолітнім сином ОСОБА_3 (т.1 а.с.103), а саме: за попередньою домовленістю з батьком та враховуючи бажання дитини, спілкування матері з сином щотижня один будній день (середа або четвер) після учбового процесу протягом 4 годин, перші та треті або другі та четверті вихідні місяця протягом дня в суботу та неділю з правом прогулянок по місту, відвідування місця проживання матері, дитячих розважальних закладів, враховуючи епідеміологічну ситуацію та не порушуючи режиму дня дитини, турбуючись про стан її здоров`я. Оздоровлення дитини під час літніх канікул шляхом організації спільного відпочинку, в тому числі, за межами місця проживання протягом 30 календарних днів. Вільне відвідування навчального закладу для спілкування з сином без порушення учбового процесу.
ОСОБА_3 отримує освітні послуги у сфері загальної середньої освіти згідно договору про надання освітніх послуг від 08.02.2023 року у приватному закладі «Загальної середньої освіти «ІТ СТЕП СКУЛ Полтава». Відповідно до характеристики зазначеного освітнього закладу, ОСОБА_5 , позитивно характеризується, батьки цікавляться навчанням дитини і підтримують зв`язок з навчальним закладом.
20.12.2022 року позивач звернулась до органів поліції із заявою про самоуправство, де зазначила, що її незаконно виселили із житла. За заявою було відкрито кримінальне провадження №12022175420000827 від 20.12.2022 року за ст. 367 КК України, але на теперішній час провадження є закритим.
Місцевим судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на території України станом на 09.06.2023 року незнятої чи непогашеної судимості не має та в розшуку не перебуває (т.1 а.с.243). 
Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 14.03.2024 року ОСОБА_1 звільнено від кримінальної відповідальності, передбаченої ч.2 ст.125 КК України, на підставі п.2 ч.1 ст.49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності (т.3 а.с. 85).
Із довідок (т.2 а.с..18-19) встановлено, що ОСОБА_1 працює в приватних підприємствах «Карсад І», «Автоварта» та щомісячно отримує дохід.
Відповідно до довідки (т.3 а.с.159), станом на 05.06.2024 року ОСОБА_2 не проходить службу в ГУНП в Полтавській області. 06.05.2024 року наказом ГУНП в Полтавській області від 01.05.2024 року №208 о/с ОСОБА_2 переведено до апарату центрального органу управління поліції Національної поліції України. 
Згідно висновку виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради від 09.04.2024 року, орган опіки та піклування прийшов до висновку про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із батьком ОСОБА_1 (т.3 а.с.41).
Районним судом встановлено, що позивачем не доведено та відповідачем спростовано обставини залежності останнього від наркотичних речовин (т.1 а.с.239 - 242).
       Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_1 районний суд врахував матеріально-побутові умови батьків, відносини, які існують між кожним з батьків та дитиною, приділення батьком більше уваги та свого часу дитині, проявлення більшої емоційної близькості та прихильності сина саме до батька, хоча і не бажання втрачати зв`язок із матір`ю, потребу уваги, турботи та піклування з боку матері, а також права батьків на виховання дитини і обов`язки батьків діяти в інтересах дитини.
Судом звернуто увагу на те, що ОСОБА_3 більше року проживає з батьком. При цьому, порядок участі матері у вихованні та спілкуванні з дитиною встановлено рішенням виконавчого комітету Шевченківської районної у місті Полтаві ради від 30.03.2023 року. Мати відвідує дитину за місцем навчання, майже не спілкується за місцем проживання. Як встановлено, батько не забороняє сину бачитись з мамою, тоді як сам неповнолітній виявляє меншу прихильність до матері ніж до батька.
Також, судом враховано вік дитини, той факт, що малолітній більше року проживає з батьком, залишається в звичному для себе оточенні, не змінюватиме його.
Колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого суду з огляду на наступне.
Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. 
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи, згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Відповідно до ч. 2 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.
Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
При визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.
Рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першочергово повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору. При визначенні місця проживання дитини судам потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах (постанова Верховного Суду від 14 вересня 2022 року у справі № 466/1017/20).
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки стосовно дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.
При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню такі базові елементи: (а) погляди дитини; (б) індивідуальність дитини; (в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин; (г) піклування; захист і безпека дитини; (ґ) вразливе положення; (д) право дитини на здоров`я; (е) право дитини на освіту (постанова Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі № 654/4307/19). Також підлягають врахуванню: (1) спроможність кожного з батьків піклуватися про дитину особисто; (2) стосунки між дитиною і батьками в минулому; (3) бажання батьків бути опікунами; (4) збереження стабільності в оточенні дитини, йдеться про місце проживання (дім), школу, друзів; (5) бажання дитини.
У постанові Верховного Суду від 28 квітня 2022 року у справі № 359/6726/20 зроблено висновок, що «при визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесів вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини. Сім`я є цінною для розвитку дитини, і коли вона руйнується, батьки, які почали проживати окремо, мають віднайти способи захистити дитину і забезпечити те, що їй потрібно, щоб дитина зростала у благополучній атмосфері, повноцінно розвивалася та не зазнавала негативного впливу. Ситуація, в якій батьки не в змозі віднайти такі способи за взаємним погодженням, потребує втручання органів державної влади, зокрема суду, з метою забезпечення належних стосунків між дитиною й батьками, які є фундаментальними для благополуччя дитини. Діти потребують уваги, підтримки і любові обох батьків. Діти є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів»
У постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 352/2324/17 зазначено, що: «питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження, а дорослі, займаючись лише своїми проблемами, забувають про кардинальні зміни в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства».
Суд враховує висловлену дитиною думку системно, з`ясовуючи належно фактичні обставини справи, досліджуючи та надаючи належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, що в результаті сприятиме правильному вирішенню питання місця проживання дитини. Тільки так будуть забезпечені найкращі інтереси дитини, а не інтереси та бажання батьків, які вони не можуть чи не бажають вирішувати в позасудовий спосіб. Наведене відповідає сталій позиції Верховного Суду, зокрема, сформованій у справах №404/3499/17 від 21.07.2021, №523/21283/21 від 18.12.2023. 
У справі, що розглядається суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, унаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає якнайкращим інтересам малолітньої дитини.
       Судом взято до уваги та досліджено висновки органу опіки і піклування щодо визначення місця проживання ОСОБА_3 , рішення щодо участі матері у вихованні дитини, а також враховано думку дитини, висловлену у письмових поясненнях, наданих завідувачу відділу служби у справах дітей.
       Районний суд дав належну оцінку доказам, наданим сторонами. Обставини, встановлені судом першої інстанції у доводах апеляційної скарги не спростовані.
       Доводи апеляційної скарги щодо надання районним судом неналежної оцінки доводам, висловленим ОСОБА_2 та підтримання судом позиції батька не заслуговують на увагу суду.
Так, з матеріалів справи вбачається, що за місцем проживання ОСОБА_4 батьком створено умови для навчання та розвитку дитини. Син має стійкі соціальні зв`язки з родиною та друзями. При вирішення спору районним судом встановлено, що обоє батьків відповідально ставляться до виконання своїх батьківських обов`язків, та разом з цим враховано, що на момент розгляду справи мати проживає та працює у м. Києві, а отже визначення місця проживання дитини разом з матір`ю може призвести до руйнування та втрати соціальних зв`язків сина, зміни звичного для дитини оточення, отже задоволення позовних вимог ОСОБА_2 не відповідає якнайкращим інтересам дитини.
       Посилання у апеляційній скарзі на правові позиції висловлені Верховним Судом колегія суддів не бере до уваги, оскільки у цих постановах встановлені судами фактичні обставини справи не є тотожними та ідентичними у порівнянні зі справою, яка є предметом перегляду.
Інші доводи апеляційної скарги спрямовані на доведення необхідності переоцінити докази у тому контексті, який на думку апелянта, свідчить про обґрунтованість позовних вимог.
Твердження апелянта, що лише думка дитини при вирішенні спору про визначення її місця проживання не може бути вирішальною обставиною для ухвалення судом рішення також колегія суддів не бере до уваги, оскільки у даній справі районний суд повно і всебічно дослідив та врахував всі істотні обставини.
Доводи апеляційної скарги щодо вживання батьком наркотичних речовин та посилання на порушення кримінальної справи відносно ОСОБА_1 колегія суддів відхиляє, оскільки доводи щодо вживання наркотичних речовин були спростовані відповідачем у суді першої інстанції. Фотознімки, надані позивачем на підтвердження зазначених обставин суд не може оцінити як належні та допустимі докази, оскільки з них неможливо встановити чи дійсно зображені препарати належать відповідачу, чи він дійсно їх приймає. Разом з цим, матеріали справи містять довідку про проходження ОСОБА_1 попереднього, періодичного та позачергового психіатричних оглядів, у тому числі на предмет вживання психоактивних речовин від 17.05.2023 року, відповідно до якої психіатричні, у тому числі спричинені вживанням психоактивних речовин, протипоказання для керування автотранспортом відсутні. 
Судження, висловлені у доводах позовної заяви та апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо систематичного чинення ОСОБА_1 перешкод у спілкуванні з дитиною належними та допустимими доказами не підтверджені.
Наданому апелянтом акту обстеження умов проживання, затвердженого Службою у справах дітей Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації, щодо нового житла матері колегія суддів позбавлена можливості надати оцінку з огляду на положення ст. 367 ЦПК України, оскільки даний доказ стосується обставин, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Наведене вище свідчить про те, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, підстави для скасування оскаржуваного рішення відсутні, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Ухвалюючи додаткове рішення, районний суд встановив що обсяг наданих послуг та розмір витрат понесених відповідачем (позивачем за зустрічним позовом) на професійну правничу допомогу, яку надавала адвокат Остапенко І.О., підтверджується умовами договору про надання професійної правничої допомоги, звітом, квитанціями про сплату витрат на правничу допомогу, детальними описом та актом прийняття-передачі виконаних робіт (наданих послуг).
За нормами п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення в разі не вирішення судом питання про судові витрати.
Згідно з частинами 1 та 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом судової справи, належать зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Згідно вимог ч. ч. 4, 5, 6 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
У правових висновка Великої Палати Верховного Суду неодноразово вказувалось на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).
Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).
Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 січня 2021 року у справі № 596/2305/18-ц (провадження № 61-13608св20).
Наданими представником позивача доказами підтверджено факт понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу, а також доведено розумність та співмірність таких витрат з огляду на обсяг наданої правової допомоги.
Як вірно встановлено місцевим судом, стороною відповідача ОСОБА_1 докази про понесення витрат на професійну правничу допомогу є належними, підтверджують понесення стороною таких витрат, з урахуванням складності справи та виконаних адвокатом робіт, часу витраченого на їх виконання, обсягу наданих адвокатом послуг під час слухання справи у суді.
При цьому, районний суд також вірно зазначив, що позивачем фактично не були спростовані докази на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу.
За вказаних обставин, колегія суддів доходить висновку про необґрунтованість апеляційної скарги в частині оскарження додаткового рішення, оскільки зазначені доводи ґрунтуються на припущеннях та спрямовані на переоцінку доказів, наданих відповідачем на підтвердження понесених судових витрат.
Отже, висновки місцевого суду ґрунтуються на законі та встановлених у справі фактичних обставинах, на підставі наданих учасниками справи доказів, яким судом дана відповідна правова оцінка згідно ст. 89 ЦПК України.
За вказаних обставин, колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування судових рішень, як ухвалених з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Керуючись ст.ст.367,374 ч. 1 п. 1,375, 381, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Прядка Олександра Олександровича - залишити без задоволення.
Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 14 червня 2024 року та додаткове рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 28 червня 2024 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 

Суддя - доповідач:  Ю. В. Дряниця

Судді : Л. І. Пилипчук

О.В. Чумак