Справа № 562/2117/20                                Головуючий у 1 інстанції: Невойт П.С. 
Провадження № 22-ц/811/1354/24                        Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
10 грудня 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі: 
головуючої: Н.П. Крайник
суддів: Я.А. Левика, М.М. Шандри
при секретарі: Л.М. Чиж
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 27 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу, -
В С Т А Н О В И В:

04 вересня 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 05.02.2024 року, просив стягнути з відповідача 5 500 (п`ять тисяч п`ятсот) доларів США основного боргу за договором позики, 5060,00 (пять тисяч шістдесят) доларів США - два проценти місячних, 628,04 (шістсот двадцять вісім 04) доларів США - три проценти за користування грошовими коштами, а також судові витрати.
Позов обгрунтовував тим, що 15 лютого 2020 року між ним та ОСОБА_1 було укладено договір позики, згідно якого ОСОБА_1 отримав від нього в борг 5 500 доларів США під 2 відсотки місячних та зобов`язувався повернути борг в повному обсязі не пізніше 15 серпня 2020 року, що підтверджується розпискою, написаною ОСОБА_1 власноручно. 15 лютого 2020 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Хомутовським В.С. нотаріально завірено заяву ОСОБА_1 , якою додатково підтверджено отримання ОСОБА_1 позики у розмірі 5500 доларів США та зобов`язання до 15 серпня 2020 року повернути разом з 2 % місячних від суми позики. В подальшому ОСОБА_1 свої зобов`язання не виконував, 2 % місячних за користування коштами не сплачував і до часу звернення з даним позовом суми позики у розмірі 5500 доларів США не повернув. На його ( ОСОБА_2 ) неодноразові телефонні дзвінки та СМС повідомлення про необхідність повернення отриманої ним позики і відсотків ОСОБА_1 постійно повідомляє, що від своїх зобов`язань не відмовляється, зараз не може повернути борг, однак через декілька днів виконає покладені на нього зобов`язання. Просив позов задоволити.
Оскаржуваним рішенням позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 основний борг за договором позики в сумі 5 500 (п`ять тисяч п`ятсот) доларів США, 2% місячних в сумі 5060,00 (п`ять тисяч шістдесят) доларів США, 3325,30 грн (три тисячі триста двадцять пять гривень 30 коп.) витрат по оплаті судового збору та 9867,50 грн (дев`ять тисяч вісімсот шістдесят сім гривень 50 коп.) витрат на професійну правничу допомогу.
В решті позовних вимог відмовлено.
Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 .
       Вважає оскаржуване рішення суду незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права та з невідповідністю висновків суду обставинам справи.
Зазначає, що постановляючи оскаржуване рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції не врахував відсутність у матеріалах справи належних доказів передачі йому ОСОБА_2 позики у розмірі 5 500 доларів США. При цьому, зазначає, що він не отримував від позивача суму коштів, зазначену у розписці від 15.02.2021 року. Зазначене може підтвердити приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Хомутовський В.С., який завіряв наявну у матеріалах справи розписку у присутності позивача, до підписання якої його змусив ОСОБА_2 . Вважає, що його взаємовідносини з позивачем не передбачали виникнення боргових зобов`язань. Так, кошти у сумі 2000 (дві тисячі) та 3000 (три тисячі) доларів США, які були передані йому влітку 2019 року, призначались третім особам для задоволення приватних інтересів позивача. Позивач діяв, повністю усвідомлюючи можливі наслідки та ризики своїх дій. Долучена позивачем розписка на підтвердження наявності боргових зобов`язань не може братися судом до уваги, оскільки підписання такої відбулося на вимогу і під тиском позивача та по суті має фіктивний характер. Крім того, кошти в позику він не отримував, письмового договору позики не було укладено. На підтвердження фіктивності написаної у нотаріуса під тиском позивача розписки про позику у нього є наявний аудіозапис розмови з позивачем, який підтверджує, що написання розписка було ініційовано позивачем та під час її підписання кошти йому не передавались.
Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
       У засіданні суду апеляційної інстанції позивач ОСОБА_2 проти скарги заперечив.
       Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, просив розгляд такої проводити без його участі, тому суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутності відповідача.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних мотивів. 
       Згідно положень ст.ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.        
       Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
       Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
       Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
       Відповідно до ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей. 
       Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
       У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) зазначено, що: «за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки».
       У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), яка отримана у позику. Тому, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті.
       При цьому, з огляду на положення ч.1 ст.1046, ч.1 ст.1049 ЦК України, належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України, що відповідає правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду у постановах від 04 липня 2018 року по справі №761/12665/14-ц, від 16 січня 2019 року по справах №373/2054/16-ц, №464/3790/16-ц, від 23 жовтня 2019 року по справі №723/304/16-ц.       
       Відповідно до правої позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 13 грудня 2017 року у справі № 309/3458/14-ц, наявність між сторонами позикових відносин підтверджується наявним у позивача оригіналом розписки, яка підтверджує як факт отримання боржником коштів за договором позики, так і зобов`язання повернути ці кошти.
Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
       При цьому, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
       Судом встановлено, що 15 лютого 2020 року між  ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримав від позивача грошові кошти в розмірі 5 500 доларів США, які зобов`яувався повернути позикодавцю до 15 серпня 2020 року, що підтверджується розпискою, написаною власноручно позичальником ОСОБА_1 . 
       Згідно заяви ОСОБА_1 від 15 лютого 2020 року, посвідченої приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Хомутовським В.С., відповідач підтвердив, що його борг перед позивачем становить 5 500 доларів США зі щомісячною сплатою 2 % від зазначеної суми за користування грошима. При цьому, ОСОБА_1 у заяві від 15.02.2020 року зазначив, що боргові зобов`язання перед ОСОБА_2 у нього виникли за розпискою, виданою ним позикодавцю у простій письмовій формі 15 лютого 2020 року, в якій було встановлено дату повернення боргу не пізніше 15 серпня 2020 року.
       Відповідач не виконав свого зобов`язання за договором позики, до 15 серпня 2020 року отримані кошти не повернув. 
       Згідно розрахунку, наданого позивачем, заборгованість ОСОБА_1 за договором позики становить 11 188,04 грн, з яких 5 500 доларів США - основний борг за договором позики, 5060,00 доларів США - два проценти місячних, 628,04 доларів США - три проценти за користування грошовими коштами.
       Задовольняючи частково позов та стягуючи з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 5 500 доларів США основного боргу та 5060,00 доларів США - два проценти місячних, передбачених договором, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами виник спір щодо договірного зобов`язання з повернення грошових коштів за договором позики, оскільки у написаній ОСОБА_1 розписці зазначено суму, отриману ним в борг, що становить 5 500 доларів США, та строк, у який він зобов`язується повернути позичені кошти - не пізніше 15.08.2020 року.
З таким висновком суду колегія суддів погоджується повністю, оскільки такий відповідає матеріалам справи, якими встановлено, що між позивачем та відповідачем укладено договір позики, при цьому ОСОБА_1 порушено умови правочину, не виконано взятих на себе зобов`язань та такий у добровільному порядку ухиляється від повернення позичальнику коштів.
       При цьому, колегія суддів враховує долучений позивачем до матеріалів справи оригінал розписки, що підтверджує наявність між сторонами позикових відносин, факт отримання позичальником ОСОБА_1 коштів за договором позики та неповернення ним боргу у передбачений договором строк. 
       Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують, підстав для задоволення скарги та скасування рішення суду колегія суддів не вбачає. 

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 27 березня 2024 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови. 
Повний текст постанови складено 17 грудня 2024 року.

Головуючий:        Н.П. Крайник 

Судді        Я.А. Левик

       М.М. Шандра