Справа № 344/21474/23 
Провадження № 22-ц/4808/1304/24
Головуючий у 1 інстанції Татарінова О. А. 
Суддя-доповідач Барков В. М.

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2024 року м. Івано-Франківськ

       Івано-Франківський апеляційний суд у складі:
головуючого судді        Баркова В. М.
суддів:                        Луганської В. М., 
                                       Фединяка В. Д.,
секретар                Гудяк Х. М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 23 травня 2024 року в складі судді Татарінової О. А., ухвалене у м. Івано-Франківську, повний текст якого складено 27 травня 2024 року, у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним,

ВСТАНОВИВ:
У листопаді 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» звернулося до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з позовом про визнання договору дарування недійсним.
Позовні вимоги були мотивовані тим, що рішенням Івано-Франківського міського суду від 03 грудня 2010 року у справі № 2-847/2010 задоволено позов АТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Івано-Франківської ОД АТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
На примусовому виконанні Івано-Франківського міського відділу ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), перебуває виконавчий лист №2-847/2010 виданий Івано-Франківським міським судом 18 квітня 2011 року про стягнення солідарно з ОСОБА_1 на корить ТОВ «ФК «Форінт» 2 810 599,55 грн. загальної заборгованості за Генеральною кредитною угодою №66 від 17 травня 2007 року та укладених в її рамках відповідними кредитними договорами, в тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: нежитлові приміщення №II, III, VIII, IX, Х, загальною площею 208,2 кв.м., що знаходяться в АДРЕСА_1 ; приміщення магазину «Госптовари» в цілому, загальною площею 242,4 кв.м., що знаходяться в АДРЕСА_2 , а також судових витрат.
У межах виконавчого провадження №26662256 щодо стягнення заборгованості з ОСОБА_3 , 04 жовтня 2012 року реалізовано предмет іпотеки - нежитлове приміщення магазину «Госптовари», за ціною 133 000 грн. внаслідок чого на погашення заборгованості скеровано 113 715 грн.
У межах наступного виконавчого провадження №41978028 зі стягнення з ОСОБА_3 заборгованості, реалізовано другий предмет іпотеки, а саме: нежитлові приміщення №ІІ, III, VІІІ, IX, від реалізації якої на погашення заборгованості за виконавчим документом скеровано 970 229,74 грн. 
Станом на дату звернення з даним позовом виконавче провадження № 41978028 зі стягнення з ОСОБА_3 триває, боржник доходу не отримує, відкриті рахунки у боржника відсутні, нерухоме майно за боржником не зареєстровано, погашень окрім вищевказаних не відбувалось. Щодо солідарного боржника ОСОБА_4 триває виконавче провадження №62388714, в межах якого жодних погашень не відбувалось.
Позивач вказував, що йому стало відомо, що 02 червня 2023 року ОСОБА_1 на підставі Договору дарування квартири АДРЕСА_3 подарувала ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_4 . Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно до 08 вересня 2008 року однією із співвласниць цієї квартири у розмірі частки була саме ОСОБА_2 , яка є матір`ю ОСОБА_1 .
Посилаючись на те, що укладення вищевказаного договору дарування нерухомого майна та реєстрація за ОСОБА_2 права власності на нього відбулось під час чинного виконавчого провадження №41978199 щодо стягнення з ОСОБА_1 залишку заборгованості в розмірі 1 726 654,81 грн., про що ОСОБА_1 було відомо, що свідчить про вчинення нею дій на шкоду інтересів кредитора, виключно з метою уникнути звернення стягнення на таке майно, ТОВ «ФК «Форінт» просило визнати недійсним договір дарування нерухомого майна №764 від 02 червня 2023 року та стягнути із відповідачів на користь позивача понесені судові витрати.
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 23 травня 2024 року позов ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» задоволено. Постановлено визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_4 , укладений 02 червня 2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Девляшевською С.П. та зареєстрований в реєстрі за №764. Цим же рішенням постановлено стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» по 1 342 грн з кожної витрат по сплаті судового збору.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне дотримання судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ТОВ «Фінансова компанія «Форінт». 
Відповідачка ОСОБА_1 не погоджується із висновками суду про те, що укладений нею договір дарування квартири вчинений на шкоду інтересам кредитора.
Скаржниця вказує, що укладаючи договір дарування на користь ОСОБА_2 , вільно розпорядилася належною їй квартирою, оскільки предмет договору дарування не перебував під обтяженням і жодних обмежень щодо дарування квартири у відповідачки не було. При цьому, зауважує ОСОБА_1 , вона не отримувала жодних повідомлень, викликів, заборон та постанов від державного виконавця у виконавчому провадженні №41978199. Також, відповідачка ОСОБА_1 звертає увагу на те, що її зобов`язання, на яке посилається позивач, є похідним від основного, яке випливає з Генеральної кредитної угоди №66 від 17 травня 2007 року та укладених в її рамках кредитними договорами, позичальником за якими є ОСОБА_3 .
На думку ОСОБА_1 , суд першої інстанції повинен був залучити у даній справі ОСОБА_3 , який подавав відповідне клопотання про його залучення. Зазначає, що повернення у власність спірної квартири вплине на обсяг зобов`язань ОСОБА_3 перед нею, яка вправі пред`явити зворотну вимогу до солідарного боржника у випадку погашення боргу ОСОБА_3 за рахунок належної їй спірної квартири.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» доводи апеляційної скарги заперечує. Додатково вказує, що предметом даного позову є безвідплатний договір, а тому норми ст. 388 ЦК України не регулюють спірних відносин. Також зазначає, що 27 липня 2021 року головним державним виконавцем ВДВС у м. Івано-Франківську Південно-Західного міжрегіонального Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) відновлено виконавче провадження №41978199 і залишок заборгованості за виконавчим документом у розмірі 1 726 654,81 грн., в тому числі і відповідачкою ОСОБА_1 так і не погашено. Позивач погоджується із висновком суду про відсутність підстав для залучення у дану справу позичальника за кредитним договором ОСОБА_3 , оскільки оскаржуване рішення не вливає і не може вплинути в майбутньому на права та інтереси ОСОБА_3 . Більш того, позивач вказує, що незважаючи на укладення вищевказаного договору дарування, відповідачка ОСОБА_1 продовжує користуватись цією квартирою. Рішення суду вважає законним та обґрунтованим, а тому просить залишити його без змін, а в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовити.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідачка ОСОБА_1 в судове засідання апеляційного суду не з`явилася, про час і місце розгляду справи були повідомлена судовою повісткою, тому суд відповідно до положень ст. 372 ЦПК України розглянув справу без її участі.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» Васильєва Ю. М., який просив залишити рішення суду без змін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення з наступних підстав.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 03 грудня 2010 року, яке набрало законної сили 14 грудня 2010 року, стягнуто солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» 2 810 599 грн. 55 коп. загальної заборгованості за Генеральною кредитною угодою № 66 від 17.05.2007 року та укладених в її рамках кредитними договорами № 010/14-10-334 G 66 від 17 травня 2007 року, № 010/14-10-548 G 66 від 03 серпня 2007 року, № 010/14-10-853G66, № 014/14-10-854G66 від 14 листопада 2007 року та № 014/14-10-243G66 від 25 квітня 2008 року, в тому числі шляхом звернення стягнення заборгованості на предмет іпотеки згідно договорів іпотеки, укладених між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_3 : за № 328-Д від 17 травня 2007 року, зміненого договором про внесення змін до договору іпотеки № 2655 від 25 квітня 2008 року зі змінами, посвідченими 03 серпня 2007 року за реєстровим № 543-Д і змінами від 15 листопада 2007 року за № 941Д, та договору іпотеки № 3263 від 14 листопада 2007 року, зміненого додатковим договором до договору іпотеки № 1345 від 25 квітня 2008 року: нежитлові приміщення №№ II, ІІІ, VІІІa, ІХ, Х, загальною площею 208,2 кв.м., що знаходяться в АДРЕСА_1 , які належать ОСОБА_3 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень, приміщення магазину «Госптовари» в цілому, загальною площею 242,4 кв.м., що знаходиться в АДРЕСА_2 , яке належить ОСОБА_3 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, а також 150 грн. витрат по оплаті повідомлення відповідачів про розгляд справи в газеті «Галичина», 1 700 грн. судового збору, 250 грн. витрат по оплаті інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи (а.с. 6-8).
10 лютого 2014 року державним виконавцем ВДВС Івано-Франківського міського управління юстиції Раковецьким М. С. відкрито виконавче провадження № 41978199 з примусового виконання рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 03 грудня 2010 року у якому божником є ОСОБА_1 
27 червня 2019 року виконавче провадження № 41978199 закінчено.
Під час здійснення виконавчих дій нежитлові приміщення № ІІ, III, VIIа, ІХ загальною площею 208,2 кв.м., що розташовані в підвалі 10-ти поверхового житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 були реалізовані. Коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна належного солідарному боржнику ОСОБА_3 недостатньо для задоволення вимог стягувача-іпотекодержателя. Стягуто борг в розмірі 970 229,74 грн., виконавчого збору – 97 023,01 грн., 400 грн. витрат на проведення виконавчих дій (а.с. 12).
02 червня 2023 року ОСОБА_1 за договором дарування, який посвідчено приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Девляшевською С. П., подарувала матері ОСОБА_2 належну їй трикімнатну квартиру АДРЕСА_4 . Дарунок оцінений сторонами договору у 100 000 грн. (а.с.19-20).
Право власності ОСОБА_2 на вказану квартиру зареєстроване у Державному реєстрі речових прав 02 червня 2023 року (а.с.21).
Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Згідно з частинами першою та другою статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Згідно з частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.
Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь іншої особи після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми позики, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки укладає договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.
Як наслідок, не виключається визнання недійсним договору, спрямованого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).
Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19).
Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору.
До таких обставин, зокрема, належить: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника.
Встановивши, що оскаржуваний договір дарування укладений 02 червня 2023 року, а рішення суду про стягнення боргу з ОСОБА_1 ухвалено 03 грудня 2010 року, тобто на час його укладення ОСОБА_1 знала про існування невиконаного перед позивачем зобов`язання, тому могла розуміти негативні для себе наслідки задоволення позовних вимог, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що цей договір дарування укладений з метою уникнення відповідальності за невиконання умов кредитного договору.
Ураховуючи наведене, рішення суду про визнання недійсним договору дарування спірної квартири є законним і обґрунтованим.
Не залучення до участі в цій справі ОСОБА_3 не може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , оскільки сам ОСОБА_3 рішення суду з цих підстав не оскаржує.
Доводи апеляційної скарги таких висновків суду не спростовують, зводяться до незгоди з ними та не дають підстав для висновку про порушення або неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело б до неправильного вирішення справи.
Таким чином, передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для скасування судового рішення апеляційним судом не встановлено, тому оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Івано-Франківського міського суду від 23 травня 2024 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 30 жовтня 2024 року.

Судді                                                        В. М. Барков

       В. М. Луганська

       В. Д. Фединяк