Справа № 303/1652/23

П О С Т А Н О В А
Іменем України

        12 листопада 2024 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:
       головуючого - судді Джуги С.Д.,
       суддів - Кожух О.А., Мацунича М.В.,
       з участю секретаря судових засідань: Чичкало М.А., 
       розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Мензак Юлій Юлійович, на рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 18 квітня 2024 року у складі судді Гецка Ю.Ю., у справі за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на стороні позивача - орган опіки та піклування Берегівської міської ради Закарпатської області про позбавлення батьківських прав та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги - орган опіки та піклування Берегівської міської ради Закарпатської області про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною,
в с т а н о в и в :

       У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на стороні позивача - орган опіки та піклування Берегівської міської ради Закарпатської області про позбавлення батьківських прав.
       Позовні вимоги мотивовано тим, що протягом 2008-2012 років сторони перебували у шлюбі, при цьому, припинили спільне проживання ще у 2011 році. 
       Рішенням Берегівського районного суду від 11 вересня 2012 у цивільній справі № 701/1731/12 шлюб між сторонами розірвано. 13 вересня 2014 року ОСОБА_1 змінила прізвище зі « ОСОБА_3 » на « ОСОБА_4 ». 
       За час шлюбу у сторін народилась донька, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач стверджує, що практично з самого народження доньки, біологічний батько не виявляє до своєї дитини ніякої турботи, не піклується про її здоров`я, фізичний та духовний розвиток. Останній фактично самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків. Крім сплати аліментів, які востаннє сплачені 23.10.2021, ОСОБА_2 не робив в інтересах дитини взагалі нічого. Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 01.02.2023 відповідач має борг зі сплати аліментів у сумі 62558 грн. 48 коп.
       Позивач вказує, що відповідач за первісним позовом не знає, як донька виглядає, де навчається, які у неї успіхи у навчанні, її захоплення, інтереси, смаки. Стверджувала, що відповідач за первісним позовом доньці не телефонує, не пише, не вітає з днем народження та святами, не приїжджає. У зв`язку з чим, остання свого біологічного батька не знає.
       З 2012 року позивач за первісним позовом ОСОБА_1 проживала у цивільному шлюбі з ОСОБА_6 , з яким 10 травня 2022 року уклала шлюб.
       Позивач зазначає, що донька вважає і називає ОСОБА_6 своїм батьком, який, відповідно, і себе відносить до неї. 
       За вказаних обставин, позивач за первісним позовом просила позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно його доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
       Заперечуючи щодо заявлених позовних вимог, у грудні 2023 року ОСОБА_2 подав до суду зустрічну позовну заяву про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, посилаючись на те, що позивач за первісним позовом ще до ухвалення судом рішення про розірвання шлюбу в різний спосіб не надавала можливості останньому бачити дитину, спілкуватися з нею приймати участь у її вихованні та утриманні. Вказував, що у зв`язку зі створенням перешкод у спілкуванні та вихованні дитини, позивач за зустрічним позовом 23 березня 2017 року звертався в суд із заявою про встановлення днів та годин побачення з донькою. Відповідач за зустрічним позовом натомість у липні 2017 року звернулася в суд з позовом про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав. Вказував, що ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області від 16 січня 2018 року позовні заяви, як первісна, так і зустрічна, були залишені без розгляду. Зазначав, що наведене підтверджує те, що між сторонами існують тривалі неприязні стосунки, заручником яких є їх донька. 
       Враховуючи вищенаведене, позивач за зустрічним позовом просив усунути йому перешкоди у спілкуванні з дитиною ОСОБА_5 шляхом встановлення днів та часу для спілкування дитини з батьком - кожної неділі з 15 години по 19 годину за місцем проживання дитини, а в інші дні, з урахуванням завантаженості дитини - за попереднім узгодженням з матір`ю дитини.
       Рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 18 квітня 2024 року у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 - відмовлено.
       Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 - задоволено частково. 
       Усунуто перешкоду ОСОБА_2 у спілкуванні з дитиною ОСОБА_5 шляхом встановлення днів та часу для спілкування дитини з батьком - кожну другу неділю місяця з 15 по 18 годину за місцем проживання дитини, а в інші дні з урахуванням завантаженості дитини за попереднім погодженням з матір`ю дитини, зобов`язавши ОСОБА_1 не чинити перешкоди у спілкуванні ОСОБА_2 з донькою - ОСОБА_5 . 
       В решті вимог відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.
       В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Мензак Юлій Юлійович, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким первісний позов  ОСОБА_1 - задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 - відмовити, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи. 
       Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд не врахував обставини, які наведені в обґрунтування первісного позову та не надав належної правової оцінки. Зокрема, вказує на те, що позбавлення батьківських прав відповідача за первісним позовом будуть відповідати інтересам малолітньої доньки ОСОБА_7 , про що наголошувала остання у своїх поясненнях; вся поведінка відповідача свідчить саме про його умисне ухилення від виконання батьківських обов`язків. Судом першої інстанції проігноровано психологічний аналіз взаємовідносин у сім`ї, що закріплений висновком психолога, свідчення свідків та обидва висновки органу опіки та піклування, який вважав за доцільне позбавлення батьківський прав  ОСОБА_2 . Суд також бездоказово констатує, що мати дитини не дає бачитися батькові з дитиною. Крім цього, вказує, що ухвала суду першої інстанції від 07 грудня 2023 року про повернення на стадію підготовчого судового засідання є незаконною, необґрунтованою та лише сприяла затягуванню і так тривалого судового розгляду, та прийняттю судом до розгляду зустрічного позову, строк для подання якого вже було пропущено.
       Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
       В судове засідання учасники справи не з`явилися. Про дату, час, місце розгляду справи учасники справи належним чином повідомлені. 
       Від представника апелянта  ОСОБА_1 - адвоката Мензака Ю.Ю. надійшло клопотання до суду апеляційної інстанції про розгляд справи без участі апелянта та його представника.
       Від представника відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом  ОСОБА_2 - адвоката Дубровської О.М. надійшла заява про відкладення розгляду справи на інший термін у зв`язку з поганим самопочуттям адвоката.
       Колегія суддів вважає за можливе на підставі ч.2 ст. 372 ЦПК України розглянути справу у відсутності учасників справи. 
       Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що така не підлягає задоволенню з наступних підстав.
       Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.        
       Частина 3 ст.12 ЦПК України покладає на кожну сторону обов`язок довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
       Згідно ч.5 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
       Відмовляючи в задоволені первісного позову про позбавлення батьківських прав суд першої інстанції виходив з його недоведеності.
       З таким висновком погоджується і апеляційний суд, виходячи з наступного.
       Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.
       Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
       Відповідно до роз`яснень викладених в п.15 Постанови Пленуму ВСУ від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі по тексту Постанова Пленуму), позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
       Згідно п.16 вказаної Постанови Пленуму, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
       Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
       Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
       При вирішенні такої категорії спорів суди повинні мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особистості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.
       Матеріалами справи встановлено, що 24 травня 2008 року між  ОСОБА_1  та ОСОБА_2  було укладено шлюб, змінивши прізвище на ОСОБА_3 .
       Від даного шлюбу у сторін народилась донька - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.7). 
       Рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 11 вересня 2012 року у цивільній справі № 701/1731/12 шлюб між сторонами розірвано (а.с.8). 
       13 вересня 2014 року позивач за первісним змінила прізвище зі « ОСОБА_3 » на « ОСОБА_4 » (а.с.9). 
       10 травня 2022 року  ОСОБА_1 уклала шлюб з ОСОБА_6 (а.с.19). 
       Відповідно до поданого до позовної заяви розрахунку заборгованості зі сплати аліментів відділу державної виконавчої служби у місті Мукачеві Мукачівського району Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 23.02.2023 року №8-71124759 станом на 23.02.2023 року заборгованість ОСОБА_2 за виконавчим листом №297/1212/19 по сплаті аліментів становить 70973,90 грн, штраф в розмірі 14195,98 грн., виконавчий збір в розмірі 7097,39 грн (а.с.10).
       Як вбачається із копії заключення практичного психолога ОСОБА_8 від 31 січня 2023 року на запит мами, ОСОБА_9 було проведено психологічне обстеження та комплексний психологічний аналіз психоемоційного зв`язку дитини з батьками та ставлення дитини до членів сім`ї. 
       Із вказаного заключення слідує, що психологічне здоров`я дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідає нормі; дівчинка має психоемоційний зв`язок з обома батьками (мати та батька ОСОБА_10 ); мати для дівчинки є найбільш значимим дорослим; дитина сприймає свою сім`ю повною, благополучною; дівчинка сприймає біологічного батька, як не знайому їй людину, наразі не проявляє до нього інтересу. Рекомендовано матері у випадку виявлення інтересу в дитини щодо рідного батька надати їй необхідну інформацію та можливість спілкування, а рідному батьку у випадку спроби налагодити контакт з дитиною здійснювати спілкування в знайомому середовищі, оточенні (за присутності матері), не вилучаючи дитину із звичного розпорядку дня (а.с.11-14). 
       Згідно висновку органу опіки та піклування Берегівської міської ради від 14.08.2023 року №1607/03-17 слідує, що такий вважає доцільним позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У даному висновку зокрема зазначено, що  ОСОБА_2 - батько дитини не виявляє ніякої турботи, не піклується про її здоров`я, фізичний та розумовий розвиток, не бере ніякої участі у їх вихованні та утриманні, допустив заборгованість по аліментам станом на 01.02.2013 року у розмірі 52132 грн (а.с.79-80).
       Згідно висновку органу опіки та піклування Берегівської міської ради від 13.03.2024 року №03-13/185 слідує, що такий вважає доцільним позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У вказаному висновку вказується, що при проведенні психологічного обстеження та комплексного аналізу психоемоційного зв`язку дитини з батьками та ставлення дитини до членів сім`ї, яке проводилось практичним психологом без присутності батьків та родичів. Під час спілкування ОСОБА_7 розповіла про свою сім`ю, про батька ОСОБА_10 , який проживає разом з ними. На запитання про рідного батька дитина називала його біологічним батьком, який для неї не знайомий, вважає своїм батьком ОСОБА_10 , наразі сприймає біологічного батька, як не знайому людину, інтересу до нього не проявляє. ОСОБА_2 - батько дитини не виявляє ніякої турботи, не піклується про її здоров`я, фізичний та розумовий розвиток, не бере ніякої участі у їх вихованні та утриманні, допустив заборгованість по аліментам станом на 01.02.2013 року у розмірі 52132 грн (а.с.181-182).
       Відповідно до ч.ч.4-6 ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
       Висновок органу опіки та піклування, на думку колегії суддів, є недостатньо обґрунтованим, а тому суд не погоджується з вказаним висновком, оскільки, у ньому не наведено достатніх підстав та аргументів, які б вказували на доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, а також позитивного впливу такого рішення на інтереси дитини. 
       Обґрунтовуючи заявлений позов позивач посилається на те, що відповідач за первісним позовом не виконує своїх батьківських обов`язків відносно доньки, не цікавиться її розвитком та станом здоров`я, допустив заборгованість по сплаті аліментів, а також необхідність врахування думки самої дитини.
       При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
       Верховний Суд неодноразово наголошував, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок міститься в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17, від 06 вересня 2023 року у справі № 545/560/21). Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.
       У постанові від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 Верховний Суд зазначив, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, свідчить про його інтерес до дитини.
       Відповідно до ч.4 ст.10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
       Аналогічні положення зазначено і в ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV.
       Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року наголошував на тому, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.  
       Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.
       У відзиві-запереченні на позовну заяву ОСОБА_1 відповідач заперечував позов щодо позбавлення батьківських прав. Зокрема, ОСОБА_2 вказував на те, що позивач не повідомила суд про той факт, що вона раніше наполегливо просила його не турбувати її та її нову сім`ю, не травмувати дитину, що відповідач, як він зазначає змушений був робити, про що жалкує, і твердо має намір поновити свої відносини з дитиною ОСОБА_7 , питання заборгованості по аліментам буде вирішувати з позивачкою після здійснення перерахунку в розмірі заборгованості у справі №297/180/17, по якому змінено спосіб і порядок виконання рішення стосовно аліментів (а.с.56-57).
       У відзиві на позов ОСОБА_11 в інтересах ОСОБА_2 сторона відповідача також зазначала, що саме позивачка ОСОБА_1 за твердженням ОСОБА_2 прохала його не турбувати дитину, не створювати психологічне навантаження, оскільки дитина ще маленька, проживає разом з мамою та її чоловіком, якого вважає батьком. Після його неодноразових звернень до органу опіки та піклування щодо встановлення днів та годин побачень з дитиною, знову було прохання не турбувати дитину і дати їй час на підготовку до появи в її житті батька. Вказував, що наданий на підтвердження позовних вимог висновок органу опіки та піклування від 15 серпня 2023 року не містить доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків, і такий було складено без його участі (а.с.127-129). 
       Окрім того, з матеріалів справи слідує, що у березні 2017 року відповідач був ініціатором звернення до органу опіки та піклування Берегівської міської ради із заявою щодо врегулювання зустрічей з донькою.
       Отже, з матеріалів справи слідує, що відповідач має намір спілкуватися з донькою, заперечує проти позбавлення його батьківських прав.
Щодо твердження позивача про те, що між батьком ОСОБА_2 та донькою ОСОБА_5  відсутній зв`язок, і позиції у висновку органу опіки та піклування про не бажання доньки спілкуватися з рідним батьком, суд розцінює як наслідок негативних відносин між матір`ю та батьком.
       Непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки в рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їхніх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків (постанова Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі № 203/3505/19).
       Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.
       Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
       У рішенні у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.
       Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).
       Однак, позивачем, всупереч приписів ст.ст.12, 81 ЦПК України, не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підставі яких можна дійти до беззаперечного висновку про те, що ОСОБА_2 злісно ухиляється від участі у вихованні дитини.
       Заборгованість відповідача зі сплати аліментів не є достатньою підставою для застосування такої крайньої міри, як позбавлення батьківський прав.
       Та обставина, що вихованням та розвитком дитини займається мати, не свідчить безумовно про те, що батько дитини не бажає брати участь у її утриманні і вихованні, тобто свідомо та умисно нехтує батьківськими обов`язками.
       Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину, матеріали справи не містять, як і доказів того, що відповідач притягувався до кримінальної чи адміністративної відповідальності у зв`язку із неналежним поводженням щодо дитини, вчиняв насильство по відношенню до неї. 
       Наявність у доньки сторін ОСОБА_7 хороших відносин з чоловіком позивачки за первісним позовом - ОСОБА_6 , якого, як зазначено вище, остання вважає своїм батьком, також не є підставою для позбавлення батьківських прав та не може бути перешкодою для можливості спілкування рідного батька з дитиною.
       Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні первісного позову про позбавлення відповідача батьківських прав, суд першої інстанції вірно врахував, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставинами цієї справи не доведено.
       Стосовно зустрічного позову ОСОБА_2 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, колегія суддів виходить з наступного.
       Задовольняючи частково позовні вимоги та визначаючи спосіб спілкування позивача з дитиною, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка чинить перешкоди позивачу у вихованні і спілкуванні з дитиною, і вищевказаний спосіб спілкування позивача з дитиною найкращим чином забезпечить інтереси дитини.
       З даним висновком погоджується і колегія суддів, виходячи з наступного.
       Статтею 51 Конституції України, ч.ч.2,3 ст.5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
 Згідно з ч.ч.2,8,9,10 ст.7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.
       Захист інтересів дитини знаходиться в одній площині поряд із такими фундаментальними правовими цінностями, як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість. Захист інтересів дитини, її виховання обома батьками є запорукою становлення сильної держави, правового суспільства, оскільки зростаючи дитина перетворюється на правового партнера дорослих членів суспільства.
       Дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування (ст.7 Конвенції про права дитини).
       Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
       Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
       Згідно зі ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
       Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини (стаття 15 Закону України «Про охорону дитинства»).
       Згідно із ч.3 ст.151 СК України батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства.
       Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. (ст.153 СК України).
Відповідно до ч.1,ч.2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські прав не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Згідно з ч.1-3 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
       Відповідно до ч.2 ст.159 СК України суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.
       Суд, встановлюючи спосіб спілкування, має дотримуватись розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини.
       Як зазначалось вище, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
       Після розірвання шлюбу (рішення від 11 вересня 2012 року) дитина сторін проживає разом з матір`ю.
       З матеріалів справи слідує, що у березні 2017 року відповідач був ініціатором звернення до органу опіки та піклування Берегівської міської ради із заявою щодо врегулювання зустрічей з донькою.
       Сторонами не досягнуто домовленості між собою, щодо способу участі батька у вихованні та спілкуванні із дитиною, між ними існують неприязні стосунки, що унеможливлює реалізацію позивачем за зустрічним позовом своїх батьківських прав.  
       Жодних доказів на підтвердження обставин, які б унеможливлювали право батька на спілкування із донькою, чи обставин, які б свідчили про те, що спілкування батька з донькою перешкоджатиме нормальному розвитку дитини, відповідачкою за зустрічним позовом не надано.
       З врахуванням наведеного суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідачка створює позивачу перешкоди у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, внаслідок чого позивач за зустрічним позовом позбавлений можливості належним чином здійснювати свої батьківські права відносно дитини.
       Щодо визначення судом способу участі позивача у вихованні дитини, суд першої інстанції правильно зазначив, що кожен з батьків має рівні права та обов`язки щодо дитини. Позивач, як батько дитини, прагне і повинен приймати участь у вихованні дитини та створювати для неї необхідні умови її фізичного, духовного та морального розвитку. Спілкування позивача з дитиною має бути систематичним і максимально забезпечувати в першу чергу саме інтереси дитини.
       Визначаючи спосіб участі позивача за зустрічним позовом у вихованні дитини шляхом встановлення днів та часу для спілкування дитини з батьком - кожну другу неділю місяця з 15 по 18 годину за місцем проживання дитини, а в інші дні з урахуванням завантаженості дитини за попереднім погодженням з матір`ю дитини, зобов`язавши ОСОБА_1 не чинити перешкоди у спілкуванні ОСОБА_2 з донькою - ОСОБА_5 , суд першої інстанції насамперед виходив з найкращих інтересів дитини та рівності прав та обов`язків батьків щодо дитини.
       Такий спосіб участі позивача за зустрічним позовом у вихованні дитини відповідає наведеним рекомендаціям, викладеним у заключенні практичного психолога від 31 січня 2023 року, в якому зазначено, що у випадку спроби батька налагодити контакт з дитиною спілкування слід здійснювати в знайомому для неї середовищі, оточенні (за присутності матері), не вилучаючи дитину із звичного розпорядку дня.
       Матеріали справи не містять жодних належних, допустимих та достовірних доказів, які б підтверджували, що здійснення позивачем своїх батьківських прав та обов`язків, форми та методи його виховання і спілкування з дитиною можуть призвести до будь-яких негативних наслідків щодо психологічного стану та нормальному розвиткові дитини.
       Посилання апелянта на те, що ухвала суду першої інстанції про повернення справи на стадію підготовчого судового засідання є незаконною, необґрунтованою не береться до уваги, оскільки з матеріалів справи слідує, що в даному випадку у суду були наявні правові підстави до повернення справи на стадію підготовчого судового засідання, і такі дії суду відповідають завданню та основним засадам (принципам) цивільного судочинства, які визначені ст. 2 ЦПК України.
       Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому не заслуговують на увагу.
       Рішення судом першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Підстав для його скасування чи зміни не має. 
       Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
       Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       З врахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення суду першої інстанції без змін.
       Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,
п о с т а н о в и в :
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Мензак Юлій Юлійович,залишити без задоволення. 
       Рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 18 квітня 2024 року залишити без змін.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.
       Повний текст судового рішення складено 22 листопада 2024 року.
       Головуючий:                                
Судді: