Номер провадження: 22-ц/813/3441/24 
Справа № 496/374/23
Головуючий у першій інстанції Горяєв І.М.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.11.2024 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
суддів: Громіка Р.Д., Дришлюка А.І.,
при секретарі: Узун Н.Д., 
переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Цинєва Андрія Олександровича на ухвалу Біляївського районного суду Одеської області від 30 жовтня 2023 року за поданням приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Цинєва Андрія Олександровича про звернення стягнення на нерухоме майно, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, заінтересовані особи, стягувач Товариство з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс», боржник ОСОБА_1 , -

в с т а н о в и в:

13 вересня 2023 року приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Цинєв Андрій Олександрович звернувся до суду з поданням про звернення стягнення на нерухоме майно, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, відповідно до якого просив суд дозволити звернути стягнення на нерухоме майно боржника ОСОБА_1 , яке не зареєстровано в установленому законом порядку, а саме на земельну ділянку площею 0,10 га, кадастровий номер: 5122786400:01:001:0859, яка розташована за адресою: Одеська область, Одеський район, Фонтанська селищна територіальна громада, мотивуючи тим, що на примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Цинєва А.О. знаходиться виконавче ВП №72357646 з примусового виконання виконавчого листа №496/374/23 виданого 11.07.2023 Біляївським районним судом Одеської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» (–далі ТОВ «Консалт Солюшенс»), грошову суму (3% річних за користування грошовими коштами) в розмірі 12 498,40 доларів США 40 центів, що еквівалентно в гривні за курсом НБУ на день подачі позовної заяви 457 048,99 грн та стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Консалт Солюшенс», судові витрати у розмірі 6 855,73 грн, за яким боржником є ОСОБА_1 , а стягувачем ТОВ «Консалт Солюшенс». 
25 липня 2023 року приватним виконавцем було винесено постанову про відкриття вищевказаного виконавчого провадження, яку у той ж день направлено за адресою боржника, яка зазначена у виконавчих документах. Окрім того, боржник отримав вищевказану постанову про відкриття виконавчого провадження 31 липня 2023 року, про що свідчить особистий підпис ОСОБА_1 на супровідному листі до цієї постанови. 25 липня 2023 року, з метою реального виконання вимог виконавчого документу, було винесено постанови про звернення стягнення на майно боржника, про накладення арешту на майно боржника та кошти боржника. Згідно до електронних відповідей банків, у боржника наявні відкриті рахунки у АБ «Південний» та АТ КБ «ПриватБанк». На рахунках боржника у АТ КБ «ПриватБанк» наявні кошти у сумі 9,38 грн та заборгованість у сумі 8 157,09 грн. З грошових коштів на рахунку у АБ «Південний», виконавцем було знято арешт 31 липня 2023 року, оскільки на цей рахунок боржник отримує допомогу при народженні дитини та державну соціальну допомогу на утримання дитини з інвалідністю. Також приватним виконавцем було направлено запити до реєструючих установ з метою встановлення майнового стану боржника.
Згідно до розділу «Визначення термінів» та п 1.1. Договору Іпотеки, посвідченого 04 лютого 2008 року приватним нотаріусом Комінтернівського районного нотаріального округу Одеської області Марченко О.М. та зареєстрованого в реєстрі за №204, укладеного 04 лютого 2008 року між ВАТ КБ «НАДРА» та боржником ОСОБА_1 , остання передала в іпотеку земельну ділянку з земель сільськогосподарського призначення за адресою: Одеська область, Комінтернівський район, територія Фонтанської сільської ради, цільового призначення: ведення садівництва площею 0,10 га, з них ріллі – 0,100 га, кадастровий номер 5122786400:01:001:0859, право власності на яку виникну у майбутньому, що придбана Іпотекодавцем за договором купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченим 04 лютого 2008 року за реєстром №201 Марченко О.М., приватним нотаріусом Комінтернівського районного нотаріального округу Одеської області, зареєстрованого в державному реєстрі правочинів за №2670560 від 04.02.2008. Право власності на земельну ділянку виникне у Іпотекодавця при державній реєстрації Державного акту на право власності на земельну ділянку. Згідно п. 3.1.16 вищевказаного Договору Іпотеки, Іпотекодавець ( ОСОБА_1 ) зобов`язалась оформити право власності на зазначену вище земельну ділянку шляхом одержання Державного акту на право власності на земельну ділянку у шестимісячний термін та укласти з Іпотекодержателем договір про внесення змін до цього іпотечного договору у місячний термін з моменту державної реєстрації Державного акту на право власності на земельну ділянку. Однак, цього ОСОБА_1 зроблено не було. Так, згідно до вищевказаного договору купівлі-продажу земельної ділянки, цю земельну ділянку ОСОБА_1 купила у ОСОБА_2 . Згідно до інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 12.08.2023, до цих пір власником вищевказаної земельної ділянки значиться ОСОБА_2 .. Отже, ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_2 вищевказану земельну ділянку, але не здійснила належним чином її державну реєстрацію. У зв`язку з чим заявник звернувся до суду із вказаним поданням.
Приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Цинєв Андрій Олександрович до судового засідання не з`явився, в поданні просив розглянути справу без участі приватного виконавця.
Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 30 жовтня 2023 року в задоволенні подання приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Цинєва А.О. про звернення стягнення на нерухоме майно, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку – відмовлено.
В апеляційній скарзі приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Цинєв А.О. просить поновити строк на апеляційне оскарження судового рішення, ухвалу суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову про задоволення подання приватного виконавця, яким дозволити звернути стягнення на нерухоме майно боржника ОСОБА_1 , яке не зареєстровано в установленому законом порядку, а саме на земельну ділянку площею 0,10 га, кадастровий номер: 5122786400:01:001:0859, цільового призначення: для ведення садівництва, яка розташована за адресою: Одеська область, Одеський район (колишній Комінтернівський район), Фонтанська селищна територіальна громада (колишня Фонтанська сільська рада), посилаючись на порушення судом норм процесуального права.
В судове засідання, призначене на 21 листопада 2024 року об 13 год 50 хв сторони не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями та довідками, наявними в матеріалах справи (т. 2, а.с. 135-140).
Так, боржнику ОСОБА_1 судова повістка направлялась на відому суду адресу проживання та на адресу її реєстрації (т.2, а.с. 132), поштове повідомлення повернулось до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».
Згідно із ч. 1 ст. 130 ЦПК України у випадку відсутності в адресата офіційної електронної адреси судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки. Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду. У разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення.
Відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.
У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місце знаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.
Таким чином, оскільки судові повістки направлялась на відомі суду адресу місця реєстрації ОСОБА_1 та на адресу її місця проживання, та враховуючи, що отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а саме суду, апеляційний суд в достатній мірі виконав обов`язок щодо повідомлення ОСОБА_1 про дату, час та місце розгляду справи.
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність не з`явившихся учасників справи, які своєчасно і належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав. 
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що,  здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором . У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VІІІ, який набрав чинності з 05 жовтня 2016 року, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі – рішення) – сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно частини першої  статті 5 вказаного закону примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Відповідно до частини 1 та пункту 1 частини 2 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Згідно частини другої  статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.
Частиною 5  статті 48 Закону України «Про виконавче провадження»  визначено, що у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем.
У частині 3 та 4 статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» зазначено, що, у разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності/спеціальному майновому праві, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом.
Після документального підтвердження належності боржнику на праві власності/спеціальному майновому праві об`єкта нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості виконавець накладає на нього арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідного реєстру у встановленому законодавством порядку. Про накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості, заставлений третім особам, виконавець невідкладно повідомляє таким особам. Арешт на подільний об`єкт незавершеного будівництва накладається з урахуванням особливостей, визначених абзацами другим – п`ятим частини першої цієї статті. У разі якщо право власності/спеціальне майнове право на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості боржника не зареєстровано в установленому законом порядку, виконавець звертається до суду із заявою про вирішення питання про звернення стягнення на таке майно.
Відповідно до частини 5 статті 52 Закону України «Про виконавче провадження», у разі відсутності у боржника - юридичної особи коштів в обсязі, необхідному для покриття заборгованості, стягнення звертається на інше майно, належне такому боржникові або закріплене за ним, у тому числі на майно, що обліковується на окремому балансі філії, представництва та іншого відокремленого підрозділу боржника – юридичної особи (крім майна, вилученого з цивільного обороту, або обмежено оборотоздатного майна, майна, на яке не може бути звернено стягнення), незалежно від того, хто фактично використовує таке майно.
Частиною 10 статті 440 ЦПК України передбачено, що питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, під час виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішуються судом за поданням державного виконавця, приватного виконавця.
Судом першої інстанції встановлено, що у разі якщо право власності на нерухоме майно боржника не зареєстровано в установленому законом порядку, виконавець звертається до суду із заявою про вирішення питання про звернення стягнення на таке майно.
З аналізу зазначених положень законодавства слідує, що в такому випадку виконавцю, окрім надання відповідних документів обов`язково потрібно довести факт того, що у боржника недостатньо грошових коштів або рухомого майна, за рахунок яких можна задовольнити вимоги стягувача.
Це обумовлено тим, що Законом України «Про виконавче провадження» передбачено черговість звернення стягнення на майно боржника, відповідно до якої стягнення на нерухоме майно звертається у останню чергу.
Суд зазначає, що звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна є крайнім заходом виконання судового рішення і він може бути застосований лише в тому випадку, коли виконавцем вичерпано всі можливі заходи, які передбачені законом щодо примусового виконання рішень за рахунок іншого майна боржника.
Відповідно до наданих до суду документів, судом не вбачається, чи приватним виконавцем було належним чином проведено всі необхідні виконавчі дії, чи з`ясовувалося наявність чи відсутність у боржника коштів чи іншого нерухомого майна.
Крім того, виконавцем не зазначено чи на даній земельній ділянці щодо якої просить звернути стягнення, є інші забудови, чи наявні інші земельні ділянки на праві власності у боржника.
До того ж слід зазначити, що в процесі виконання рішення суду приватним виконавцем було встановлено, що вищезазначена земельна ділянка, є майном, на яке може бути звернене стягнення, крім того, є предметом іпотеки відповідно до договору іпотеки від 04.02.2008 та передано в іпотеку ВАТ КБ «Надра».
За нормами ч. ч. 4, 7 ст.  51 Закону України «Про виконавче провадження»  реалізація заставленого майна здійснюється в порядку, встановленому цим Законом. Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».
Частиною 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.
Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку»).
Нормами ст. ст. 37, 38 також передбачено право сторін договору іпотеки визначати інші позасудові способи задоволення вимог іпотекодержателя.
Таким чином, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що передбачений законодавством спеціальний примусовий порядок звернення стягнення на предмет іпотеки з метою задоволення вимог іпотекодержателя, застосовується за умови ухвалення судом рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки або вчинення нотаріусом виконавчого напису.
Водночас, якщо виконавчі дії вчиняються на підставі судового рішення про стягнення заборгованості та за відсутності судового рішення або виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки, то вони регулюються загальними нормами Закону України «Про виконавче провадження», а не нормами спеціального Закону України «Про іпотеку».
Судом встановлено, що виконавчі дії приватним виконавцем вчиняються на підставі судового рішення про стягнення заборгованості.
Згідно Правової позиції Верховного Суду України у справі за №6-224цс16: Закон України «Про виконавче провадження» дозволяє державному виконавцю передавати на реалізацію предмет іпотеки в ході примусового виконання рішень судів про стягнення на користь іпотекодержателя заборгованості, яка випливає із забезпечених іпотекою зобов`язань, за наявності рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя за таких умов: відсутність у боржника будь-якого іншого майна, на яке можна першочергово звернути стягнення; наявність заборгованості виключно перед іпотекодержателем; дотримання порядку реалізації майна, визначеного Законом України «Про іпотеку».
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що доводи, викладені у поданні приватного виконавця про звернення стягнення на нерухоме майно (що є крайнім заходом, до вчинення приватним виконавцем усіх можливих дій, спрямованих на виконання рішення суду) не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, тому задоволенню не підлягають.
Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись в повному обсязі не можливо, виходячи з наступного.
Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України одночасно визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (частина 5 статті 55 Конституції України). І це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (частина 2 статті 22, стаття 64 Конституції України).
Положення пункту 9 частини третьої статті 129 Конституції України визначає одну з основних засад судочинства – обов`язковість рішень суду.
Статтею 129-1 Конституції України проголошено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Згідно із положеннями статті 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.
Виходячи із принципу верховенства права, положень статей 21, 22 Конституції України щодо непорушності конституційних прав особи, положень ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04.ХІ.50), яка гарантує права особи на доступ до суду і справедливий розгляд його справи судом, та положень статей 3, 15 ЦК України, статей 1, 3, 4 ЦПК України щодо права особи на судовий захист цивільного права та інтересу слід дійти висновку про пріоритетність права особи на судовий захист цивільних прав і інтересів, у тому числі шляхом виконання рішень суду.
Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом. Конституційний Суд України в абзаці одинадцятому підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 11 березня 2011 року №2-рп/2011, посилаючись на позицію Європейського суду з прав людини, зазначив, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежене державою, якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права (абзац 2 п. 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 квітня 2012 року №11-рп/2012, абзац 3 п. 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2012 року №18-рп/2012 року).
У пункті 1 постанови №6 Пленуму «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07 лютого 2014 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначав, що відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду. 
Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, – і за її межами. 
Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Відповідно до положень частини 1 статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. 
Отже, судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на виконання рішення суду, що є складовою частиною здійснення правосуддя, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий суд.
Верховний Суд у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі №462/2138/15 (провадження №61-11560св18) зробив наступний висновок: «Закон України «Про виконавче провадження» не забороняє державному виконавцю передавати на реалізацію предмет іпотеки у ході примусового виконання судових рішень про стягнення на користь іпотекодержателя заборгованості, яка виникла у зв`язку із невиконанням забезпечених іпотекою зобов`язань, за вищевказаних умов, які за обставинами цієї справи були дотримані (відсутність у боржника будь-якого іншого майна, на яке можна першочергово звернути стягнення, та відсутність претензій самого боржника; відсутність інших кредиторів, що підтверджує відсутність інших боргів; дотримання порядку реалізації майна, визначеного Законом України «Про іпотеку)».
Встановлено, що заявником доведено належним чином, що на теперішний час заборгованість боржника ОСОБА_1 перед кредитором не погашена, оскільки боржник ухиляється від виконання судового рішення та перешкоджає приватному виконавцю у вчиненні виконавчих дій, тому виконавчі документи підлягають подальшому примусовому виконанню, у боржника відсутнє будь-яке інше майне, на яке можна першочергово звернути стягнення, доведено відсутність інших кредиторів, що підтверджує відсутність інших боргів.
Таким чином, відмова суду першої інстанції у задоволенні подання приватного виконавця з підстав відсутності судового рішення або виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки, є помилковою.
Згідно частини 4 статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ  Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Частиною 1 статті 6 та статтею 13 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального судочинства. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Одним з елементів здійснення принципу справедливого судочинства є принципи «рівності вихідних умов», дотримання балансу сторін при розгляді справи в суді, а також принцип обґрунтованості судового рішення.
Так, у п. 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94, Серія A, №303-A, параграф 29).
Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року). 
Вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28–36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції – гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі – провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).
В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 24–25, п. 57)».
Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі – Конвенція), кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких – не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).
Аналізуючи зазначені норми права, роз`яснення Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, правовий висновок Верховного Суду, застосовуючи практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи обставини, викладені в поданні приватного виконавця, документи, додані до подання, з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог приватного виконавця щодо звернення стягнення на незареєстроване в установленому законом порядку майно боржника, забезпечення збалансованості інтересів сторін виконавчого провадження, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не пересвідчився в тому, що у даному випадку втручання у право боржника на повагу до його володіння має бути здійснено судом згідно із законом і має бути пропорційним переслідуваній меті, оскільки здійснюється в інтересах дотримання прав та свобод стягувача, рішення на користь якого не знаходить свого виконання протягом значного періоду часу, що порушує права стягувача на майно. 
За таких підстав, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції на наведене уваги не звернув, формально поставився до передбачених законом вимог, не дотримався принципів «рівності вихідних умов», дотримання балансу сторін при розгляді справи в суді та обґрунтованості судового рішення та передчасно вирішив питання про відмову у задоволенні подання приватного виконавця, що призвело до постановлення помилкової ухвали й у відповідності до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України є підставою для скасування ухвали суду першої інстанції та постановлення нового судового рішення про задоволення подання приватного виконавця Цинєва А.О..
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384, ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, -
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Цинєва Андрія Олександровича задовольнити частково, ухвалу Біляївського районного суду Одеської області від 30 жовтня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким подання приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Цинєва Андрія Олександровича про звернення стягнення на нерухоме майно, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, заінтересовані особи, стягувач Товариство з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс», боржник ОСОБА_1 задовольнити.
Дозволити приватному виконавцю виконавчого округу Одеської області Цинєву Андрію Олександровичу звернути стягнення на нерухоме майно боржника ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , яке не зареєстровано в установленому законом порядку, а саме на земельну ділянку площею 0,10 га, кадастровий номер: 5122786400:01:001:0859, цільового призначення: для ведення садівництва, яка розташована за адресою: Одеська область, Одеський район (колишній Комінтернівський район), Фонтанська селищна територіальна громада (колишня Фонтанська сільська рада).
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.
Повний текст судового рішення складено: 09 грудня 2024 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

А.І. Дришлюк