ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 643/20907/13-ц
Номер провадження 22-ц/818/3171/24

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 жовтня 2024 року         м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Мальованого Ю.М.,
суддів: Маміної О.В., Тичкової О.Ю.
за участю:
секретаря судового засідання Шевченко В.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 28 червня 2024 року в складі  судді Осадчого О.В. у справі № 643/20907/13-ц за заявою ОСОБА_1 , боржниця ОСОБА_2 , про видачу дубліката виконавчого листа та поновлення строку пред`явлення виконавчого листа до виконання, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2024 року ОСОБА_1 , боржниця - ОСОБА_2 , звернувся до суду із заявою про видачу дубліката виконавчого листа та поновлення строку пред`явлення виконавчого листа до виконання.
Заява мотивована тим, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2014 року у справі № 643/20907/13-ц з ОСОБА_2 на його користь стягнуто заборгованість за договором позики у розмірі 120 000,00 грн, а також судові витрати у розмірі 1200,00 грн. На виконання вказаного рішення 31 березня 2014 року він отримав виконавчий лист, який пред`явлено до виконання. 04 квітня 2014 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 42922783. Однак, постановою державного виконавця від 28 травня 2014 року виконавчий лист повернуто стягувачу. Вказав, що виконавчий лист він не отримував, а до виконавчої служби не звертався, оскільки в цьому не було необхідності, адже боржниця протягом 2014 - 2022 років добровільно частково сплачувала заборгованість за договором позики. Про повернення виконавчого листа він дізнався лише 20 червня 2023 року з письмової відповіді Салтівського відділу ДВС, за змістом якої виконавче провадження наразі знищено за закінченням строку зберігання. Отже, виконавчий лист втрачено не з його вини, а пропуск строку для пред`явлення виконавчого листа до примусового виконання зумовлений поважними причинами, а тому підлягає поновленню.
Просив визнати поважними причини пропуску строку на подання заяви про видачу дубліката виконавчого листа, поновивши цей строк, та видати дублікат виконавчого листа у справі № 643/20907/13-ц про стягнення з ОСОБА_2 на його користь заборгованості за договором позики у сумі 120 000,00 грн та судового збору у розмірі 1200,00 грн, а всього у розмірі 121 200,00 грн, з урахуванням часткового погашення заборгованості за договором позики на суму 6200,00 грн.
Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 28 червня 2024 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про видачу дубліката виконавчого листа та поновлення строку пред`явлення виконавчого листа до виконання – відмовлено.
Ухвала суду мотивована тим, що заявником не наведено поважних причин пропуску строку на пред`явлення виконавчого листа до виконання.
Не погоджуючись з ухвалою суду 18 липня 2024 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу суду – скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його заяву.
Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвала суду є незаконною та необґрунтованою, постановлена з порушенням норм процесуального права. Постанову державного виконавця від 28 травня 2014 року про повернення виконавчого документа стягувачу він не отримував, про повернення виконавчого листа дізнався лише з листа Салтівського відділу ДВС від 20 червня 2023 року. Висновки суду щодо його обізнаності про цю постанову на стадії апеляційного перегляду рішення суду від 26 лютого 2014 року ґрунтуються на припущеннях. Обов`язок повідомляти виконавця про добровільне виконання рішення покладено не лише на стягувача, а й на боржника. Його доводи про те, що боржниця добровільно сплачувала заборгованість, відхилені судом лише з тих підстав, що він не зазначав їх у попередній своїй заяві про видачу дубліката виконавчого листа та поновлення строку його пред`явлення. 
Боржниця ОСОБА_2 своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалась.
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
В судове засідання апеляційного суду сторони-учасники судового розгляду не з`явилися. 
Судові повістки-повідомлення про розгляд справи 17 жовтня 2024 року надіслані апеляційним судом на адреси сторін-учасників:
ОСОБА_2 отримано 11 вересня 2024 року в електронному кабінеті (а.с. 187);
ОСОБА_1 отримано поштою 22 вересня 2024, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 189);
Також ОСОБА_1 про день, час та місце судового засідання повідомлено шляхом розміщення 10 вересня 2024 року інформації на офіційному веб-порталі судової влади(а.с. 188).
Заслухавши суддю-доповідача,   перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2014 року у справі № 643/20907/13-ц, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 12 травня 2016 року, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за договором позики суму у розмірі 120 000,00 грн та суму судового збору в розмірі 1200,00 грн (а.с. 20-21, 61-63).
На виконання вказаного рішення видано виконавчий лист, який ОСОБА_1 отримав 31 березня 2014 року (а.с. 21 зворот).
04 квітня 2014 року державним виконавцем Московського ВДВС відкрито виконавче провадження № 42922783 з примусового виконання вказаного виконавчого листа.
Постановою державного виконавця Московського ВДВС від 28 травня 2014 року № 42922783 виконавчий документ повернуто стягувачу без виконання на підставі п.2 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с. 29, 69).
З листа Салтівського ВДВС у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 16 червня 2023 року № 80929 вбачається, що виконавче провадження № 42922783 знищено за закінченням строку зберігання, у зв`язку з чим ознайомитися з його матеріалами та надати докази направлення виконавчого листа на адресу стягувача не виявляється можливим (а.с. 70, 148).
З наданих ОСОБА_1 розписок вбачається, що він отримував від ОСОБА_2 кошти у рахунок погашення боргу за розпискою та на виконання рішення суду у справі № 643/20907/13-ц: 14 серпня 2014 року в розмірі 500,00 грн, 16 серпня 2016 року в розмірі 1000,00 грн, 30 серпня 2018 року в розмірі 1300,00 грн, 28 вересня 2020 року в розмірі 1600,00 грн, 18 січня 2022 року в розмірі 1800,00 грн (а.с. 143-147).
У серпні 2023 року ОСОБА_1 вже звертався до суду із заявою про видачу дубліката виконавчого листа (а.с. 67-68). Ухвалою Московського районного суду від 21 серпня 2023 року вказану заяву залишено без задоволення (а.с. 103-106).
У пункті 9 частини 2 статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.
Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковими до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Згідно з частинами 1, 2 статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності встановленої законом.
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Виконання судового рішення відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року по справі № 1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом.
Як вбачається з практики Європейського суду з прав людини, невід`ємною частиною «права на суд» та фундаментальним аспектом верховенства права є принцип правової визначеності (певності), який включає дотримання принципу остаточності судового рішення.
У розумінні практики Європейського суду частина 1 статті 6 Конвенції передбачає не лише доступ до правосуддя і встановлення порядку судового розгляду, а й гарантує виконання судових рішень з метою запобігання заподіяння шкоди одній із сторін.
У справі «Півень проти України» ЄСПЛ констатував порушення статті 6 Конвенції та зазначив, що невиконання судового рішення не може буде виправдано недоліками законодавства, які унеможливлюють його виконання. У цій справі Європейський суд дійшов висновку про відсутність у законодавстві України нормативної бази щодо завдань, покладених на органи виконавчої влади, і констатував порушення пункту 1 статті 6 Конвенції.
У частині 6 статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року N 1404-VIII передбачено, що стягувач, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення такого строку до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції.
Згідно із частиною 1 статті 433 ЦПК України у разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено.
Перелік причин, які слід вважати поважними, законодавцем не встановлено.
Так, причина пропуску строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання є поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; ця причина виникла протягом строку, який пропущено; ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування; тобто, свідчить про відсутність у заінтересованої особи об`єктивної можливості подати виконавчий документ до виконання у встановлені строки.
Підпунктом 17.4 пункту 17 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що до дня початку функціонування Єдиного державного реєстру виконавчих документів у разі втрати виконавчого документа суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець, приватний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання. Про видачу дубліката виконавчого документа постановляється ухвала у десятиденний строк із дня надходження заяви. 
Дублікатом називається документ, який видається замість втраченого оригіналу і має силу первісного акта. При розгляді питання про видачу дубліката перевіряється, чи не виконано рішення, чи не втратило воно законної сили.
При вирішенні питання про видачу дубліката виконавчого листа у зв`язку з його втратою заявник повинен повідомити суду обставини, за яких виконавчий лист було втрачено, подавши відповідні докази. Оригінал виконавчого листа вважається втраченим, коли його загублено, вкрадено, знищено або істотно пошкоджено, що унеможливлює його виконання. Дублікат виконавчого листа видається на підставі матеріалів справи та судового рішення, за яким був виданий втрачений виконавчий лист.
Якщо строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання не сплив або суд його поновив, то заява про видачу дубліката цього документа, який втрачений, вважається поданою у межах встановленого для пред`явлення його до виконання строку.
Натомість, коли строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання сплив, і суд його не поновив, то за результатами розгляду заяви про видачу дубліката втраченого виконавчого документа суд відмовляє у задоволенні цієї заяви.
Зазначений висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 2-836/11, провадження № 14-308 цс 19.
У постанові від 19 квітня 2021 року у справі № 2-1316/285/11 (провадження № 61-34св21) Верховний Суд зазначив, що єдиною підставою для видачі судом дубліката виконавчого листа є його втрата. Сам факт відсутності виконавчого документа у стягувача та в органі державної виконавчої служби свідчить про те, що його було втрачено. У той же час, обов`язковою умовою видачі дубліката виконавчого листа є звернення із такою заявою в межах встановленого законом строку для пред`явлення його до виконання або його поновлення за рішенням суду.
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 2-6471/06 (провадження № 61-11034св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 643/20898/13-ц (провадження № 61-17590св20), від 20 травня 2022 року у справі № 1005/7133/2012 (провадження № 61-21381св21) та від 19 липня 2022 року у справі № 750/13088/14 (провадження № 61-2110св22).
Таким чином, питання видачі дублікату виконавчого листа є похідним від вирішення питання про поновлення строку для пред`явлення його до виконання.
Суд першої інстанції, встановивши відсутність поважних причин пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання, дійшов обґрунтованого висновку про залишення заяви ОСОБА_1 без задоволення.
Як вбачається з матеріалів справи 26 лютого 2014 року ухвалено рішення суду про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованості за розпискою. Судове рішення набрало законної сили та є чинним, однак дотепер не виконано у повному обсязі.
Виконавчий лист на примусове виконання рішення суду був виданий 31 березня 2014 року, та 04 квітня 2014 року відкрито виконавче провадження № 42922783 з його примусового виконання. 28 травня 2014 року виконавчий лист повернуто стягувачу.
На час видачі виконавчого листа та його повернення стягувачу без виконання діяли норми Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження», у статті 22 якого було передбачено, що виконавчий документ може бути пред`явлено до виконання протягом року, якщо інше не передбачено законом.
Таким чином, після повернення виконавчого документа стягувачу він мав бути пред`явлений до виконання у строк до 29 травня 2015 року.
Однак, протягом зазначеного строку стягувач ОСОБА_1 не вжив жодних належних заходів щодо встановлення місцезнаходження виконавчого листа та повторного пред`явлення його до виконання.
Стягувач не був позбавлений можливості самостійно встановити відсутність у нього оригіналу виконавчого листа, ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження та звернутися до суду із заявою про видачу дубліката виконавчого листа протягом строку для його пред`явлення до виконання. 
Жодних поважних причин, а саме об`єктивних, непереборних обставин, які б перешкоджали йому вчинити такі дії, заявником не наведено. Будь-яких реальних перешкод для цього у стягувача не було.
Посилання ОСОБА_1 на те, що він не був обізнаний про повернення виконавчого документа та не отримував виконавчий лист після його повернення, не можуть бути взяті до уваги, адже доказів, що свідчили б про добросовісну реалізацію стягувачем своїх процесуальних прав та належне виконання процесуальних обов`язків, зокрема вчинення усіх можливих та залежних від нього дій, спрямованих на своєчасний контроль за виконанням судового рішення, суду не надано.
ОСОБА_1 як стягувач мав цікавитись ходом виконавчого провадження, демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду справи, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури, зокрема, знайомитися з матеріалами виконавчого провадження, оскаржувати за потреби бездіяльність державних виконавців.
Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 04 жовтня 2001 року у справі «Тойшлер проти Германії» (Тeuschler v. Germany) наголосив на тому, що обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів.
Проте, заявник тривалий час не реалізовував свої права як стягувача, з 2014 року не цікавився ходом виконавчого провадження, що свідчить про його небажання захищати власні інтереси у виконавчому провадженні.
До того ж, дійсно, копія постанови державного виконавця від 28 травня 2014 року міститься у матеріалах справи як додаток до апеляційної скарги ОСОБА_2 , поданої ще у березні 2016 року, яка направлялась стягувачу, тож до доводів ОСОБА_1 щодо того, що він дізнався про цю постанову лише у 2023 році, судова колегія ставиться критично.
Доводи ОСОБА_1 щодо того, що у зверненні до виконавчої служби не було потреби, оскільки боржниця добровільно частково виконувала рішення суду, також не є поважними причинами пропуску строку, оскільки такі обставини жодним чином не перешкоджали стягувачу звернутися за примусовим виконанням рішення, повідомивши, за потреби, виконавця про добровільну сплату боргу ОСОБА_2 . До того ж, розписки про отримання коштів складені ОСОБА_1 одноособово, боржниця не надавала підтверджень, що вона дійсно частково погашала борг. Водночас, з урахуванням того, що виконавчий лист після його повернення мав бути пред`явлений до виконання до 29 травня 2015 року, добровільне повернення коштів у 2016-2022 роках здійснювалось вже після спливу строку на пред`явлення виконавчого листа, тож не є поважною причиною його пропуску. Крім того, суд першої інстанції правильно звернув увагу на те, що звертаючись до суду із заявою про видачу дубліката виконавчого листа вперше, у серпні 2023 року, стягувач не посилався на добровільне часткове виконання боржницею рішення суду.
Як зазначено у постанові Верховного Суду від 06 червня 2018 року по справі № 2-12537/10, провадження № 61-9907св18, суд не має права поновити строк для пред`явлення виконавчого листа до виконання за відсутності відповідних поважних причин пропуску цього строку.
На підставі аналізу зазначених обставин справи колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що заявником не наведено обґрунтованих аргументів на підтвердження поважності причин для поновлення строку пред`явлення виконавчого листа до виконання.
Встановивши, що підстав для поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання не вбачається, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для видачі його дубліката, адже вимога про видачу дубліката виконавчого листа безпосередньо пов`язується із можливістю пред`явлення його до виконання, право на яке є втраченим у зв`язку з пропуском строку його пред`явлення.
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки ухвалу суду першої інстанції постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для її зміни або скасування не вбачається. 
У зв`язку з тим, що апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, та він звільнений від сплати судового збору як особа з інвалідністю другої групи, підстави для розподілу судового збору судом апеляційної інстанції відсутні. 
Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 28 червня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і в частині відмови у видачі дубліката виконавчого листа може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 21 жовтня 2024 року.

Головуючий                                                                Ю.М. Мальований 

Судді                                                                        О.В. Маміна 

О.Ю. Тичкова