ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 580/4549/24                                                                   Суддя (судді) першої інстанції: Алла РУДЕНКО

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
  27 листопада 2024 року                                                                                       м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді                                    Оксененка О.М.,
суддів:            Ганечко О.М.,
                                                               Кузьменка В.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 09 серпня 2024 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_1 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з позовом до НОМЕР_1 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України, в якому просив:
- визнати протиправною відмову НОМЕР_1 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України щодо задоволення рапорту ОСОБА_1 , військовослужбовця курсанта відділу підготовки молодших інспекторів центру підготовки молодших інспекторів, щодо звільнення з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»;
- зобов`язати НОМЕР_1 мобільний прикордонний загін Державної прикордонної служби України прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 , військовослужбовця курсанта відділу підготовки молодших інспекторів центру підготовки молодших інспекторів з військової служби, за підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач звернувся до відповідача з рапортом про звільнення з військової служби, однак відповідач протиправно відмовив у такому звільненні з військової служби.
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 09 серпня 2024 року у задоволенні позовних вимог - відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати рішення та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги - задовольнити.
Зазначена апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскільки попередні командири не розглядали подані позивачем рапорта, ігнорували звернення такого військовослужбовця, про що свідчать ряд наказів про переміщення по посаді з тилового загону до бойового. 
Як зазначає ОСОБА_1 , він дійсно звертався неодноразово до своїх безпосередніх начальників, а враховуючи те, що останні не змогли вирішити питання по суті рапорта вже двічі звернувся до прямого начальника, втім відпоідних дій за наслідками розгляду такого рапорту вчинено не було.
Згідно п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 проходить військову службу за призовом під час мобілізації у НОМЕР_1 мобільному прикордонному загоні Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ).
У відповідності до витягу з наказу начальника НОМЕР_1 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 17.03.2023 № 52-ОС «Про особовий склад» позивача зараховано до списків особового складу та на всі види забезпечення, призваного на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, зарахованого наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 15.03.2023 № 359-ОС у розпорядження начальника НОМЕР_1 мобільного прикордонного загону, який прибув для подальшого проходження військової служби з Головного центру підготовки особового складу Державної прикордонної служби України, з 17.03.2023.
Згідно з витягом з наказу начальника НОМЕР_1 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 05.04.2023 № 100-ОС «Про особовий склад» призначено позивача, призваного на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, на посаду техніка-водія першої прикордонної застави третього відділу прикордонної служби (тип С) п`ятої прикордонної комендатури швидкого реагування, який перебуває у розпорядженні начальника НОМЕР_1 мобільного прикордонного загону з 05.04.2023.
Відповідно до витягу з наказу начальника НОМЕР_1 мобільного прикордонного загону від 15.05.2023 №226-ОС «Про особовий склад» призначено позивача, призваного на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, на посаду інспектора прикордонної служби 2 категорії - водія вогневого відділення третього відділу прикордонної служби (тип С) другої прикордонної комендатури швидкого реагування, з 15.05.2023.
Згідно з наказом начальника НОМЕР_1 мобільного прикордонного загону від 13.11.2023 №825-ОС «Про особовий склад» призначено позивача, призваного на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, на посаду техніка третього відділу прикордонної служби (тип Є) другої прикордонної комендатури швидкого реагування, з 13.11.2023.
Разом з тим, у відповідності до довідки до акта огляду МСЕК серії 12 ААГ №058574 від 08.08.2023 батько дружини позивача - ОСОБА_2 (тесть позивача) є особою з інвалідністю ІІ групи з 07.08.2023 безтерміново.
04 квітня 2024 року позивач звернувся до командира військової частини № НОМЕР_2 із рапортом про звільнення його з військової служби у зв`язку з наявністю батька дружини - ОСОБА_2 , який є особою з інвалідністю ІІ групи. 
Рапорт був зареєстрований в системі електронного документообігу відповідача за № В-418 від 11.04.2024.
До рапорту позивач додав такі документи (копії): паспорт ОСОБА_1 , картку ФОПП ОСОБА_1 , паспорт ОСОБА_3 , картку ФОПП ОСОБА_3 , свідоцтво про шлюб ОСОБА_1., свідоцтво про народження ОСОБА_4 , свідоцтво про народження ОСОБА_5 , свідоцтво про народження ОСОБА_6 , паспорт ОСОБА_2 , довідку ІПН ОСОБА_2 , договір довічного утримання, довідку МСЕК серія 12ААБ No258574, висновок №250/1 від 20.03.2023, свідоцтво про розірвання шлюбу від 08.09.2023, пенсійне посвідчення ОСОБА_7 , пенсійне посвідчення ОСОБА_2 .
За результатами розгляду зазначеного рапорту відповідач листом від 13.04.2024 №08/В-418/435 повідомив позивача, що у військових формуваннях України існує визначений порядок звернення військовослужбовців до керівництва військової частини. Станом на 12.04.2024 в системі електронного документообігу НОМЕР_1 мобільного прикордонного загону не зареєстрований рапорт солдата ОСОБА_1 про звільнення з військової служби. У разі подання позивачем рапорту у визначеному законодавством порядку за наявних підстав для звільнення відповідно до ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» порушене питання буде розглянуте по суті.
Не погоджуючись з таким рішенням відповідача та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з цим позовом до суду.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки подавши рапорт командиру військової частини НОМЕР_2 , позивач порушив установлений порядок звернення військовослужбовця з службових питань, відтак дії відповідача за результатами розгляду зазначеного рапорту щодо надання позивачу листом від 13.04.2024 № 08/В-418/435 роз`яснень щодо порядку звернення військовослужбовців до керівництва військової частини, є законними та обґрунтованими, тому підстави для задоволення позовних вимог - відсутні.
Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За змістом статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.
Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.
Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
За змістом частин першої, другої статті 17 Закону України від 06 грудня 1991 року № 1932-XII «Про оборону України» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Згідно пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.
Так, у відповідності до Указу Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено ввести в Україні воєнний стан.
У свою чергу, Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» №3543-XII (далі - Закон №3543-XII) закріплює правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.
За правилами статті 1 вищезазначеного Закону мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
У свою чергу, правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон № 2232-ХІІ).
Частиною шостою статті 2 Закону № 2232-XII передбачено види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також закладів вищої освіти, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.
Відповідно до частини першої статті 27 Закону №2232-ХІІ у запас Збройних Сил України та інших військових формувань зараховуються громадяни України, які придатні за станом здоров`я до проходження військової служби в мирний або воєнний час і не досягли граничного віку перебування в запасі. Вони перебувають на військовому обліку у відповідних районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки та відповідних органах інших військових формувань.
Поряд з цим, статтею 26 Закону №2232-XII передбачені підстави звільнення з військової служби. 
Так, підстави звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період встановлені у частині четвертій статті 26 Закону № 2232-XII та розмежовані з огляду на період застосування: під час дії особливого періоду (крім періоду дії воєнного стану) (пункт 1); під час воєнного стану (пункт 2).
Як свідчать матеріали справи, позивач з 17.03.2023 проходить військову службу за призовом під час мобілізації у НОМЕР_1 мобільному прикордонному загоні Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ).
Таким чином, з огляду на введення в Україні воєнного стану та зважаючи на вид військової служби, яку проходить позивач, підстави звільнення його з військової служби визначені у пункті 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-ХІІ.
Відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-ХІІ (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час дії воєнного стану: через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи.
Отже, підставою для звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, є, зокрема, наявність одного із батьків дружини із числа осіб з інвалідністю II групи.
З матеріалів справи вбачається, що 04 квітня 2024 року позивач звернувся до відповідача із рапортом про звільнення від військової служби на підставі пп. «г» п. 2 частини четвертої статті 26 Закону 2232-XII у зв`язку з наявністю батька дружини - ОСОБА_2 , який є особою з інвалідністю ІІ групи.
Рапорт був зареєстрований в системі електронного документообігу відповідача за № В-418 від 11.04.2024.
Однак, відповідач листом від 13.04.2024 № 08/В-418/435 повідомив позивача, що у військових формуваннях України існує визначений порядок звернення військовослужбовців до керівництва військової частини. Станом на 12.04.2024 в системі електронного документообігу НОМЕР_1 мобільного прикордонного загону не зареєстрований рапорт солдата ОСОБА_1 про звільнення з військової служби. У разі подання позивачем рапорту у визначеному законодавством порядку за наявних підстав для звільнення відповідно до ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» порушене питання буде розглянуте по суті.
Так, Законом України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» від 24.03.1999 № 548-XIV затверджено Статут внутрішньої служби Збройних Сил України (далі Статут), який визначає загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах.
Дія Статуту поширюється на військовослужбовців Служби зовнішньої розвідки України, Служби безпеки України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Управління державної охорони України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, органів спеціального призначення з правоохоронними функціями (Частина четверта вступу Статуту).
Військовослужбовці Збройних Сил України мають права і свободи з урахуванням особливостей, що визначаються Конституцією України, законами України з військових питань, статутами Збройних Сил України та іншими нормативно-правовими актами (ст. 9 Статуту).
Відповідно до статті 14 Статуту із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.
При цьому, Положенням про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженим Указом Президента України від 29.12.2009 №1115/2009 (далі - Положення №1115/2009), визначається порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби в Державній прикордонній службі України (далі - Держприкордонслужба) у мирний час та особливості проходження військової служби в ній в особливий період.
Відповідно до п. 279 Положення №1115/2009 військовослужбовець може бути звільнений за сімейними обставинами або з інших поважних причин, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України.
Звільнення військовослужбовців з цих підстав здійснюється згідно з письмовими документами, які підтверджують наявність у них відповідних сімейних обставин або інших поважних причин.
Згідно з пунктом 270 Положення №1115/2009 звільнення військовослужбовців з військової служби з підстав, передбачених частинами другою - шостою статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», здійснюється, зокрема, начальниками органів охорони державного кордону, загонів Морської охорони, навчальних центрів, науково-дослідних установ, а також органів забезпечення, які мають право видання наказів по особовому складу, - усіх військовослужбовців, у військових званнях до майора (капітана 3 рангу) включно, які проходять військову службу в цих органах Держприкордонслужби.
У свою чергу, відповідно до військового квитка серії НОМЕР_3 від 09.03.2023 позивач має військове звання «солдат», тому згідно пункту 270 Положення №1115/2009 рішення про його звільнення приймає начальник прикордонного загону.
У той же час, пунктом 288 Положення №1115/2009 передбачено, що у разі прийняття рішення про звільнення військовослужбовець подає по команді рапорт та в разі необхідності документи, які підтверджують підстави звільнення.
У разі звільнення військовослужбовця з військової служби за рішенням командування за розпорядженням начальника органу Держприкордонслужби, в якому проходить службу військовослужбовець, кадровий підрозділ органу забезпечує підготовку подання про його звільнення.
Форма та порядок подання про звільнення військовослужбовців з військової служби та перелік документів, які додаються до нього у випадках, передбачених абзацами першим і другим цього пункту, визначаються наказом Міністерства внутрішніх справ України.
Згідно з пунктом 292 Положення №1115/2009 наказ про звільнення військовослужбовця з військової служби видається відповідною посадовою особою. Перебування військовослужбовця у відпустці чи його тимчасова непрацездатність не є підставою для затримки видання такого наказу.
Після надходження до органу Держприкордонслужби витягу з наказу начальника органу Держприкордонслужби вищого рівня або письмового повідомлення зазначеного органу про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу начальника органу Держприкордонслужби, в якому військовослужбовець проходить військову службу, про його звільнення військовослужбовець здає в установлені строки посаду, з ним проводиться розрахунок, військовослужбовець виключається із списків особового складу органу Держприкордонслужби і направляється на військовий облік до районного (об`єднаного районного), міського (районного у місті, об`єднаного міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки за обраним місцем проживання.
Пунктом 293 Положення №1115/2009 визначено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпеченням.
У разі спору про розмір сум, належних військовослужбовцю при звільненні, йому в день виключення із списків особового складу виплачується сума, не оспорювана керівництвом органу Держприкордонслужби, у якому проходив службу цей військовослужбовець.
Пункт 294 Положення №1115/2009 передбачає, що не допускається виключення військовослужбовця зі списків особового складу органу Держприкордонслужби через звільнення в період його тимчасової непрацездатності та в період перебування військовослужбовця у відпустці.
Таким чином, з аналізу вищевикладених норм вбачається, що у разі видання наказу начальником органу охорони про звільнення військовослужбовця з військової служби в подальшому видається ще наказ про виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення позивача.
Тобто, крім наказу про звільнення військовослужбовців відповідно до пунктів 292, 293, 294 Положення №1115/2009 військовослужбовець має бути виключений зі списків особового складу та всіх видів забезпечення, а для цього він має прибути до підрозділу.
Як свідчать матеріали справи, позивач у квітні 2024 року звернувся із рапортом про звільнення з військової служби до командира військової частини НОМЕР_2 . 
Однак, враховуючи вищенаведені законодавчі норми слідує, що позивач повинен був подати рапорт на розгляд свого командира - начальника третього відділу прикордонної служби (тип С) другої прикордонної комендатури швидкого реагування, який в разі не можливості вирішення такого рапорту по суті повинен був направити коменданту другої прикордонної комендатури швидкого реагування, а останній передати рапорт на розгляд начальника НОМЕР_1 мобільного прикордонного загону (командира військової частини НОМЕР_2 ).
Тобто, лише за умови, якщо попередні командири не вирішили по суті рапорт позивача, останній міг безпосередньо звернутись до прямого начальника - командира військової частини НОМЕР_2 .
Враховуючи зазначене, колегія суддів погоджується з висновком судом першої інстанції що позивач, подавши рапорт командиру військової частини № НОМЕР_2 , порушив установлений порядок звернення військовослужбовця з службових питань, відтак дії відповідача за результатами розгляду зазначеного рапорту щодо надання позивачу листом від 13.04.2024 № 08/В-418/435 роз`яснень щодо порядку звернення військовослужбовців до керівництва військової частини, є законними та обґрунтованими, отже підстави для задоволення позовних вимог - відсутні.
Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.
Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні.
За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.
Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.
За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,
ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 09 серпня 2024 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не підлягає касаційному оскарженню, відповідно до п. 2 частини п`ятої ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя                                                            О.М. Оксененко 

Судді                                                                          О.М. Ганечко

                                                                                  В.В. Кузьменко