ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2024 р. 	Справа № 440/9213/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Перцової Т.С.,
Суддів: Русанової В.Б. ,  Жигилія С.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 17.09.2024, головуючий суддя І інстанції: Н.І. Слободянюк, м. Полтава, повний текст складено 17.09.24  по справі № 440/9213/24
за позовом                ОСОБА_1  
до               Військової частини НОМЕР_1 ,               Міністерства оборони України                       
про визнання незаконними та скасування наказів, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі за текстом – ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі за текстом – ВЧ НОМЕР_1 , перший відповідач) Міністерства оборони України (далі за текстом – МО України, другий відповідач), у якому просив суд:
- визнати незаконним та скасувати наказ командира Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України № 117 від 07 березня 2023 року в частині позбавлення виплати ОСОБА_1 одноразової грошової винагороди 100000 грн та 30000 грн за лютий 2023 року;
- визнати незаконним та скасувати наказ командира Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України № 195 від 10 квітня 2023 року в частині позбавлення виплати ОСОБА_1 одноразової грошової винагороди 100000 грн та 30000 грн за березень 2023 року;
- визнати незаконним та скасувати наказ командира Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України № 272 від 12 травня 2023 року в частині позбавлення виплати ОСОБА_1 одноразової грошової винагороди 100000 грн та 30000 грн за квітень 2023 року;
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 додаткової винагороди, встановленої пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України №168 від 28 лютого 2022 року "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" у редакції станом на 21 січня 2023 року, за період з 01 лютого 2023 року по 30 квітня 2023 року, в розрахунку до 100000 грн. на місяць пропорційно часу перебування на лікуванні;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 додаткової винагороди, встановленої пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України № 168 від 28 лютого 2022 року "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану", за період з 01 лютого 2023 року по 30 квітня 2023 року в розрахунку до 100000 грн на місяць пропорційно часу перебування на лікуванні, з врахуванням проведених виплат за цей період.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідачем протиправно не нараховано та не виплачено позивачу додаткову грошову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України “Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану” від 28.02.2022 № 168 (далі – Постанова № 168) за період проходження служби з 01.02.2023 по 30.04.2023 та перебування на лікуванні після отриманого під час проведення бойових дій поранення, що призвело до отримання грошового забезпечення у значно меншому розмірі ніж визначено законом.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 06.08.2024 у справі №  440/9213/24 позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 та Міністерства оборони України про визнання незаконними та скасування наказів, зобов`язання вчинити певні дії залишено без руху.
Встановлено позивачу строк для усунення недоліків – упродовж десяти днів з дня вручення копії ухвали про залишення позовної заяви без руху.
Роз`яснено позивачу, що недоліки необхідно усунути шляхом надання до Полтавського окружного адміністративного суду:
- позовної заяви, оформленої відповідно до вимог частини п`ятої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, щодо зазначення відповідача (відповідачів) та позовних вимог до такого відповідача (кожного з відповідачів), та доказів надіслання копій такої позовної заяви іншим учасникам справи до Електронних кабінетів в системі "Електронний суд";
- заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду з позовом з доказами поважності причин його пропуску.
Повідомлено позивачу, що у разі не усунення недоліків, позовна заява буде повернута.
20.08.2024 за допомогою системи «Електронний суд» позивачем направлено до суду першої інстанції заяву про продовження строку на усунення недоліків позовної заяви на 10 днів, обґрунтовану перебуванням ОСОБА_1 на стаціонарному лікуванні. На підтвердження вказаних обставин до клопотання додано довідку № 275 від 19.08.2024, видану КНМП «Кременчуцька міська лікарня «Правобережна».
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 22.08.2024 по справі № 440/9213/24 продовжено строк для усунення недоліків позовної заяви ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 та Міністерства оборони України про визнання незаконними та скасування наказів, зобов`язання вчинити певні дії.
Встановлено позивачу строк для усунення недоліків - упродовж десяти днів з дня отримання копії цієї ухвали.
На виконання вимог вищезазначеної ухвали від 06.08.2024 позивачем 02.09.2024 за допомогою засобів системи «Електронний суд» направлено до Полтавського окружного адміністративного суду заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду, в обґрунтування якої зазначено, що внаслідок отриманих під час виконання бойових завдань тяжких поранень позивач втратив можливість нормально розмовляти та рухатись і по теперішній час проходить лікування, у тому числі і оперативним шляхом, що ускладнило можливість своєчасно звернутись за правовою допомогою та захистом свої прав до суду.
Враховуючи викладене вважав поважними причини пропуску строку звернення до суду та просив такий строк поновити.
До заяви також додано уточнену позовну заяву разом з доказами її надсилання іншим учасникам справи.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 04.09.2024 по справі № 440/9213/24 продовжено строк для усунення недоліку позовної заяви ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 та Міністерства оборони України про визнання незаконними та скасування наказів, зобов`язання вчинити певні дії.
Встановлено позивачу строк для усунення недоліків - упродовж п`яти днів з дня отримання копії цієї ухвали.
Роз`яснено ОСОБА_1 , що недолік необхідно усунути шляхом надання до Полтавського окружного адміністративного суду належним чином засвідчених копій документів на підтвердження проходження позивачем лікування у період, протягом якого пропущено строк звернення до суду з усіма заявленими основними позовними вимогами, та що позивач у цей період перебував у стані, який обмежував його фізичну та інтелектуальну діяльність.
Повторно продовжуючи строк на усунення недоліків, суд першої інстанції виходив з відсутності у матеріалах справи документів на підтвердження проходження позивачем лікування у період, протягом якого пропущено строк звернення до суду з усіма заявленими основними позовними вимогами, та перебування позивача у цей період у стані, який обмежував його фізичну та інтелектуальну діяльність.
На виконання вимог вищезазначеної ухвали суду від 04.09.2024 позивачем 13.09.2024 за допомогою системи «Електронний суд» направлено до Полтавського окружного адміністративного суду заяву про усунення недоліків, в якій зазначено, що позивачем не здійснювався збір документів щодо проходження лікування або реабілітації як інвалідом у період 2023-2024 років, з огляду на відсутність такого обов`язку. Також додав, що наявні в матеріалах справи медичні документи підтверджують важкість отриманих позивачем травм та необхідність їх лікування, а отримана інвалідність це беззаперечно доводить.
Враховуючи викладене, просив суд поновити строк для звернення до суду та прийняти позов до розгляду.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 17.09.2024 у справі № 440/9213/24 вказані позивачем підстави подання позову з пропущенням встановленого строку звернення до суду з позовом визнано неповажними.
Позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 та Міністерства оборони України про визнання незаконними та скасування наказів, зобов`язання вчинити певні дії повернуто позивачу.
Роз`яснено позивачу, що повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.
Не погодившись із вказаною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин у справі та порушення судом норм матеріального і процесуального права, просив суд апеляційної інстанції скасувати ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 17.09.2024 у справі № 440/9213/24 та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини 2 статті 233 Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП України) в редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України від 01.07.2022 № 2352-ІХ, якою строк звернення до суду з позовом про стягнення належної працівнику заробітної плати не обмежувався будь-яким строком, що не враховано судом першої інстанції та безпідставно повернуто позовну заяву. 
Крім того, зазначив, що до позовної заяви стороною позивача було додано документи, що підтверджують обставини отримання 17.10.2022 позивачем цілого ряду тяжких поранень, які по теперішній час лікуються, в тому числі і оперативним шляхом, та слугували підставою для присвоєння ОСОБА_1 другої групи інвалідності. Враховуючи вказані обставини, наполягав, що навіть у разі застосування до спірних правовідносин строків звернення до суду з відповідними вимогами, такі строки пропущені з поважних причин та мають бути поновлені. 
Разом з тим, суд першої інстанції не надавши належної оцінки вказаним обставинам, проявив надмірний формалізм, чим порушив законні права та інтереси ОСОБА_1 на отримання належних йому виплат, пов`язаних з каліцтвом та втратою працездатності, через бойове поранення.
У надісланих до суду апеляційної інстанції додаткових поясненнях, Міністерство оборони України зазначило, що судом першої інстанції повно з`ясовано обставини справи та винесено обґрунтоване судове рішення, яким повернуто позивачу його позовну заяву, у зв`язку з чим, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 , а ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 17.09.2024 по справі № 440/9213/24 залишити без змін.  
Відповідно до частини 2 статті 312 Кодексу адміністративного судочинства України (далі за текстом  – КАС України) апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 3, 6, 7, 11, 14, 26 частини першої статті 294 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).
Згідно з частиною 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги ухвалу суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до Витягу із наказу командира Військової частини НОМЕР_1 № 132 від 12 травня 2023 року позивач звільнений з військової служби у відставку з 12 травня 2023 року, тобто повний розрахунок із позивачем проведено у травні 2023 року. Отже, про порушення своїх прав внаслідок ненарахування та невиплати позивачу додаткової винагороди за період з 01 лютого 2023 року по 30 квітня 2023 року позивач повинен був дізнатися (мав таку можливість) ще в травні 2023 році при проведенні з ним повного розрахунку та ознайомленні із змістом наказу командира Військової частини НОМЕР_1 № 132 від 12 травня 2023 року, в якому зазначені відомості про суми, які нараховані/ненараховані та виплачені/невиплачені йому при звільненні.
В обґрунтування заяви про поновлення строку звернення до суду позивачем зазначено, що до позовної заяви додано документи, що підтверджують обставини отримання 17 жовтня 2022 року позивачем цілого ряду тяжких поранень, які у подальшому і по цей час лікуються, у тому числі і оперативним шляхом, внаслідок чого позивачу присвоєно другу групу інвалідності. Звернув увагу суду, що одним із наслідків травм було проведено хірургічні втручання, що призвело до втрати можливості нормально розмовляти та рухатись та ускладнило можливість звернення за правовою допомогою та за захистом своїх прав до суду, що на переконання позивача є поважною причиною несвоєчасного звернення його до суду.
Дослідивши надані позивачем копії довідки військово-лікарської комісії №1271х від 15 листопада 2022 року та довідки про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) №732140 від 20 січня 2023 року, суд зазначив, що зі змісту цих довідок можливо встановити лише дату поранення та обставини його отримання.
Водночас ані до позовної заяви, ані до заяви про поновлення строку звернення до суду позивачем (його представником) не надано документів на підтвердження проходження позивачем лікування у період, протягом якого пропущено строк звернення до суду з усіма заявленими основними позовними вимогами, та що позивач у цей період перебував у стані, який обмежував його фізичну та інтелектуальну діяльність.
Вищенаведені обставини, які були наведені у заяві про поновлення строку звернення до суду обставини визнані судом не поважними, що з огляду на встановлення судом пропущення позивачем тримісячного строку звернення до суду з даним позовом, встановленого частиною 1 статті 233 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП), мало наслідком застосування до такої заяви наслідки, передбачені частиною 2 статті 123 та пунктом 9 частини 4 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України.
При цьому, суд відхилив довід позивача стосовно того, що стан його здоров`я не дозволяв йому звернутися до суду протягом строку, який був пропущений, оскільки вказаний факт документально не підтверджений, адже позивачем ані до позовної заяви, ані до заяв про поновлення строку звернення до суду та про усунення недоліків не надано документів на підтвердження наявності обставин, які перешкоджали позивачу звернутися до суду протягом періоду, який був пропущений, зокрема документів щодо проходження ОСОБА_1 у цей період стаціонарного лікування. 
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з пунктом 5 частини першої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України), суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи подано адміністративний позов у строк, установлений законом (якщо адміністративний позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).
Приписами частини 1 статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Загальні правила, які закріплені у нормах адміністративного процесуального законодавства, передбачають обчислення строку звернення до суду за захистом прав, свобод чи інтересів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення цих прав, свобод, інтересів.
Відповідно до вимог статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Аналіз зазначених норм дає підстави зробити висновок, що шестимісячний строк звернення до суду в адміністративному судочинстві є загальним і застосовується, якщо інше не встановлено цим Кодексом або іншими законами.
Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.
Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.
Водночас положення статті 122 КАС України не містять норми, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.
За приписами частин першої та другої статті 233 КЗпП України, в редакції чинній на час виникнення указаного позивачем періоду нарахувань, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.
У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Офіційне тлумачення положення вказаної норми надав Конституційний Суд України у рішеннях від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 і № 9-рп/2013.
Так, у рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 (справа № 1-13/2013) Конституційний Суд України дійшов висновку, що в аспекті конституційного звернення, положення частини другої статті 233 КЗпП України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України “Про оплату праці” необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.
Згідно з пунктом 2.1 мотивувальної частини вказаного рішення поняття “заробітна плата” і “оплата праці”, які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.
Верховний Суд, надаючи оцінку поняттям “грошова винагорода”, “одноразова грошова допомога при звільненні” та “оплата праці” і “заробітна плата”, які використовується у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, вказав, що вказані поняття є рівнозначними.
Під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти всі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Колегія суддів звертає увагу, що з даним позовом ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду 31.07.2024, коли частини перша і друга статті 233 КЗпП України були викладені у редакції Закону України від 01 липня 2022 року № 2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, а саме:
“Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)”.
На підставі порівняльного аналізу положень статті 233 КЗпП України можна зробити висновок, що до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Варто зауважити, що Конституційний Суд України неодноразово висловлював позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів.
Так, надаючи тлумачення статті 58 Конституції України у Рішенні від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) Конституційний Суд України зазначив, що в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (абзаци перший і другий пункту 2 мотивувальної частини Рішення).
У Рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп і від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001 зроблено аналогічні висновки про те, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.
Водночас, Конституційний Суд України звернув увагу на те, що частина перша статті 58 Конституції України передбачає винятки із конституційного принципу неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 09 лютого 1999 року №1-рп/99, абзац другий пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001).
Крім того, у своїх рішеннях Конституційний Суд України постійно наголошує на тому, що ключовим у питанні розуміння гарантованого статтею 8 Конституції України принципу верховенства права є принцип юридичної (правової) визначеності, який вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності норм права, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) та стабільності (абзац шостий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 20 грудня 2017 року № 2-р/2017).
Тому, з огляду на вище перелічені правові позиції Конституційного Суду України щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, колегія суддів вважає, що дія частини першої статті 233 КЗпП України в редакції Закону України від 01 липня 2022 року № 2352-IX може поширюватися тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою чинності.
Така позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом, є сталою і послідовною.  
Як уже зазначалося, часовий проміжок, за який ОСОБА_1 просить перерахувати грошове забезпечення, охоплюється періодом з 01.02.2023 по 30.04.2023, тобто підпадає під дію частини першої статті 233 КЗпП України в редакції Закону № 2352-IX від 01 липня 2022 року, яка почала діяти з 19 липня 2022 року.
Слід зазначити, що згідно з пунктом 1 глави ХІХ “Прикінцеві положення” КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Отже, запровадження на території України карантину є безумовною підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину.
Карантин в Україні, пов`язаний з COVID-19, діяв з 12 березня 2020 року (постанова Уряду від 11 березня 2020 року № 211) та закінчився 30 червня 2023 року (постанова Уряду від 27 червня 2023 року № 651).
Тобто на час здійснення спірних виплат (з лютого 2023 року по квітень 2023 року) частина друга статті 233 КЗпП України діяла в редакції, якою строк звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому при звільненні заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці не обмежувався будь-яким строком.
Відповідний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 27 квітня 2023 року у справі № 300/4201/22, від 27 квітня 2023 року у справі № 420/14777/22, від 03 серпня 2023 року у справі № 280/6779/22, який підлягає застосуванню у цій справі, оскільки відповідна судова практика є релевантною до спірних правовідносин.
Водночас, судом першої інстанції вищевказані висновки Верховного Суду враховані не були, що і призвело до неправильного вирішення справи.
Повертаючи позивачу позовну заяву з підстав пропуску строку звернення до суду, суд не з`ясував належним чином всі суттєві обставини у справі та не надав їм належної оцінки, що в свою чергу позбавило позивача права на звернення до суду.
За приписами статті 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
Відповідно до частини 3 статті 312 КАС України, у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.
Підсумовуючи вищевикладене з урахуванням встановлених обставин у справі, колегія суддів вважає, що ухвала Полтавського окружного адміністративного суду від 12.09.2024 по справі № 440/7082/24 прийнята при неповному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, неправильному застосуванні норм процесуального права, а тому відповідно до вимог частини 3 статті 312 КАС України підлягає скасуванню з направленням до суду першої інстанції для продовження розгляду зі стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі.
Керуючись ч. 4 ст. 229, ч. 4 ст. 241, ст.ст.243, 250, 308, 310, 315, 320, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -  

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 17.09.2024 по справі № 440/9213/24 - скасувати.
Справу № 440/9213/24 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Міністерства оборони України про визнання незаконними та скасування наказів, зобов`язання вчинити певні дії направити до Полтавського окружного адміністративного суду для вирішення питання про відкриття провадження у справі. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		Т.С. Перцова 	
Судді	   	В.Б. Русанова    С.П. Жигилій