П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
06 березня 2024 року                                                                                     м. Київ
         
Справа № 361/106/20-ц
Провадження: № 22-ц/824/2889/2024
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О., 
суддів Верланова С. М., Нежури В. А. 
секретар Цуран С. С.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 07 вересня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Петришин Н. М.,
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення
 
у с т а н о в и в:
 
У січні 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи позовні вимоги тим, що у 2005 році її батько, ОСОБА_3 , уклав договір про пайову участь інвестування у будівництво житла. Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане 02 червня 2009 року, ОСОБА_3 зареєстрував право власності на квартиру АДРЕСА_1 . За життя, ОСОБА_3 визначив ОСОБА_2 спадкоємцем за заповітом на вищевказану квартиру. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, проте розпоряджатися та користуватися своїм спадковим майном вона не може, оскільки відповідачем створюються перешкоди. Так, за життя ОСОБА_3 фактично постійно проживав і працював в місті Черкаси, а квартира в Броварах перебувала порожньою. Щоб квартира не пустувала, та з метою сплати комунальних послуг, вирішено було здати квартиру в оренду. Таким орендарем виявилася ОСОБА_1 Зауважувала, що відповідач має у власності окремий житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , в якому була зареєстрована до 2011 року. Оскільки дитина відповідачки повинна була пройти лікування, вона, ОСОБА_1 , попросила зареєструвати своє місце проживання у спірній квартирі. Отримавши згоду покійного ОСОБА_3 , відповідачка знялася з місця реєстрації за місцем розташування свого домоволодіння, та у січні 2012 року була зареєстрована в квартирі разом з неповнолітньою дитиною.
Після смерті ОСОБА_3 , відповідач почала створювати позивачу перешкоди у користування квартирою, не допускає в квартиру, тобто, створює перешкоди власнику щодо користування своїм майном, відмовляється звільнити житлове приміщення або укласти договір оренди цього житлового приміщення, у зв`язку із чим вона не може у повній мірі користуватися спірною квартирою. 
За викладених обставин, просила зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням, шляхом передачі ключів від вхідних дверей та забезпечення доступу до квартири АДРЕСА_1 , визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням даної квартири, виселити відповідача з житлового приміщенням вищевказаної квартири, без надання іншого житлового приміщення та стягнути з відповідача понесені судові витрати.
Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 07 вересня 2023 року позов ОСОБА_2 задоволено.
Зобов`язано ОСОБА_1  усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням ОСОБА_2 шляхом передачі ключів від вхідних дверей та забезпечення доступу до квартири АДРЕСА_1 .
Визнано ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1 .
Виселено ОСОБА_1 з житлового приміщення квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.
Стягнуто з ОСОБА_1  на користь ОСОБА_2  понесені витрати на судовий збір у розмірі 2 305 грн 20 коп.
Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що судом першої інстанції було порушено право відповідача та її неповнолітньої дочки на житло. Відмічала, що вона утримувала квартиру в належному стані та завжди сплачувала за комунальні послуги. 
Зауважила, що суд не повністю дослідив наявні в матеріалах справи докази та помилково вважав, що у відповідачки наявне інше житло. Так, у 2011 році ОСОБА_1 та її донька ОСОБА_4 були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 . Однак, уже в 2012 році вона та її донька були зареєстровані та проживали за адресою: АДРЕСА_3 Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні відомості про те, що відповідач була чи є власником будинку, який знаходиться в Кіровоградській області, а на праві власності має лише земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва у с. Іванівка, Новоархангельського району Кіровоградської області. Окрім того, згідно довідки, яка видана виконавчим комітетом Іванівської сільської ради Новоархангельського району Кіровоградської області від 18 вересня 2019 року за №483, будинок, в якому раніше проживала відповідачка, є непридатним для проживання. Вказаний документ підписаний уповноваженою особою, тому відсутні підстави для відхилення зазначеної в ньому інформації.
Окрім того, посилалась на те, що проживанню відповідача та попереднього власника квартири були притаманні ознаки домогосподарства та втрата статусу члена сім'ї особою не тягне втрату права користування житловим приміщенням. 
Ухвалами Київського апеляційного суду від 29 січня 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив. 
В судовому засідання  ОСОБА_1 та адвокат Філіпова О.В. підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити. 
Адвокат Хоменко М.П. в інтересах ОСОБА_2 заперечив проти апеляційної скарги. 
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає. 
Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, 28 грудня 2005 року ОСОБА_3 уклав договір про пайову участь у будівництві житла із ТОВ «Броварський заводобудівельний комбінат», відповідно до якого забудовник за рахунок залучених від пайовиків коштів будує і здає в експлуатацію багатоповерховий 360-ти квартирний житловий будинок по АДРЕСА_4 .
Відповідно до акту передачі квартири у багатоповерховому житловому будинку в комплексі з об`єктами громадсько-побутового призначення за адресою: АДРЕСА_4 від 03 січня 2008 року, ОСОБА_3 прийняв квартиру АДРЕСА_4 за вищевказаною адресою.
Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно та свідоцтва про право власності на нерухоме майно, квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_3 .
08 листопада 2018 року ОСОБА_3 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу В.В. Колейчик, відповідно до якого ОСОБА_3 призначив спадкоємцем свого майна, а саме квартири АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.
16 липня 2019 року державним нотаріусом Броварської міської державної нотаріальної контори Київської області Журавською В.В. видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ім`я ОСОБА_2 , спадщина, на яку видано свідоцтво, складається з: квартири під АДРЕСА_1 . 
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 .
ОСОБА_5 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , до 29.11.2011 року, а з 25.01.2012 року її місце проживання зареєстроване у квартирі АДРЕСА_1 .
У довідці, виданій 18.09.2019 за №483 виконкомом Іванівської сільської ради Новоархангельського району, Кіровоградської області, зазначено про те, що згідно погосподарської книги №7 по Іванівській сільській раді Новоархангельського району, Кіровоградської області за 2011-2015 роки сім`я ОСОБА_1 складалась з двох осіб: ОСОБА_1 та її донька ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
З копій сторінок по господарської книги за 2006-2010 роки встановлено, що головою домогосподарства по АДРЕСА_2 записана ОСОБА_1 .
Відповідно до довідки за № 148 від 20 березня 2020 року Канівської сільської ради, Новоархангельського району, Кіровоградської області будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 є непридатним для проживання.
У довідці Канівської сільської ради, Новоархангельського району, Кіровоградської області за № 149, від 11 березня 2020 року зазначено, що домоволодіння за адресою:  АДРЕСА_2 дійсно було зареєстроване на ім`я покійної ОСОБА_7 .
Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 липня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_8 , Броварська міська нотаріальна контора Київської області, про встановлення факту, що ОСОБА_1 проживала однією сім`єю з ОСОБА_3 , з 25 червня 2009 року по 30 грудня 2018 року, та визнання за ОСОБА_1 право на спадкування на частини квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , як спадкоємця першої черги за законом, відмовлено.
Постановою Київського апеляційного суду від 19 січня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 липня 2021 року та додаткове рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 01 жовтня 2021 року залишено без змін.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що інтерес позивача, як власника квартири, яка позбавлена можливості користуватись своєю власністю в повному обсязі, наприклад, отримувати дохід від здачі в оренду спірної квартири, превалює над інтересом відповідачки, яка проживала у спірній квартирі зі згоди попереднього власники та повинна була передбачати наслідки припинення сервітуту на проживання, крім того, має житло у вигляді житлового будинку у Кіровоградській області. 
Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог  апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права.
Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності.
Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.
За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.
Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).
У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.
Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 ЖК України.
Статтею 162 ЖК України встановлено, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.
Суд першої інстанції вірно відмітив, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.
Встановленою є обставина, що відповідачка вселилась до спірної квартири та проживала там за згодою попереднього власника.
В той же час, доводи скаржника про те, що проживанню відповідачки та попереднього власника квартири були притаманні ознаки домогосподарства та фактично прирівнювання себе до члена сім`ї колишнього власника є безпідставними, оскільки відповідних обставин встановлено не було,  ОСОБА_1 не була членом сімї ОСОБА_3 , в задоволенні її позову про встановлення факту, що ОСОБА_1 проживала однією сім`єю з ОСОБА_3 було відмовлено та рішення суду набрало законної сили. 
Після смерті ОСОБА_3 , власника квартири, який надав дозвіл на проживання в квартирі ОСОБА_1 , спадщину прийняла донька померлого, ОСОБА_2 , яка відповідно стала власником квартири, де проживає відповідачка.
Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що згідно положень частини 1 статті 406 ЦПК України, у зв`язку зі смертю власника квартири 30.12.2018 року, у відповідачки припинився сервітут на проживання у цій квартирі. 
Статтями 41,47 Конституції України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» зазначено, що згідно поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п.1 ст.8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ у справі «Прокопович проти Росії)», а втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства»).
Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).
Пункт 2 ст.8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням ст.8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у п.2 вказаної статті, та не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ у справі «Савіни проти України»). Тобто, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» п. 56). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» п.82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення («Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п.60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів ст.8 Конвекнції (рішення у справі «Станкова проти Словаччини» п.п.60-63; рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» п.50; рішення у справі «Косіч проти Хорватії» п.п.21-23; рішення у справі «Пауліч проти Хорватії» п.п.42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер протии Італії» п.110).
Отже, навіть якщо право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Разом із тим, апеляційний суд звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права позивача, як власника житлового приміщення, захищені і ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що ст.1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.
У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Аналогічні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року в справі № 447/455/17, де сформовано висновки про основні принципи застосування ст.8 Конвенції та статті 1 першого Протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, у справах з приводу користування житловими приміщеннями.
Зокрема, втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Тобто, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
У даному випадку спір виник між позивачем як власником спірної квартири, та відповідачкою з приводу користування нею вказаним житлом.
Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. 
Водночас, при вирішенні спору про втрату відповідачкою користування квартирою необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності позивача та захистом права відповідачки на користування спірним жилим приміщенням.
Як вже було зазначено, ОСОБА_1 вселилася до спірного жилого приміщення зі згоди попереднього власника, який помер, у зв`язку із чим у відповідачки припинився сервітут на проживання у квартирі. 
ОСОБА_1 має на праві власності нерухоме майно, а саме земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва  та житловий будинок у                      с. Іванівка, Новоархангельського району, Кіровоградської області. 
Суд першої інстанції, під час вирішення спору, вірно врахував наявність у  ОСОБА_1 вказаного нерухомого майна та відмітив, що достовірних доказів про те, що будинок за адресою: АДРЕСА_2 , непридатний для проживання, надано не було, враховуючи, що відповідним доказом  має бути рішення виконавчого комітету відповідної місцевої Ради народних депутатів.
За таких обставин проживання відповідачки  ОСОБА_1 у спірній квартирі, яка є об`єктом приватної власності позивача, фактично позбавляє власника, позивача, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися даним майном. Отже, правовідносини, пов`язані із захистом прав і свобод позивача, звернення якого з позовом до суду спрямоване на задоволення його потреби у відновленні законності та прав власника квартири, в якій без наявних на те підстав проживає відповідачка.
За таких обставин, оцінюючи встановлені по справі обставини, колегія суддів дійшла до висновку, що втручання у право відповідачки на повагу до житла, здійснюється згідно із законом і є пропорційним переслідуваній меті, оскільки є необхідним для захисту прав і свобод інших осіб, в даному випадку позивача для захисту його прав власника, таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Апеляційна скарга за своїм змістом є повторенням правової позиції, сформованої відповідачем під час розгляду справи судом першої інстанції, аргументи якої знайшли належну оцінку в рішенні суду першої інстанції. Доводів на спростування висновків суду апеляційна скарга не містить.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00).
Колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції повно і всебічно досліджено наявні у справі докази та дана їм належна правова оцінка, правильно встановлено обставини справи, в результаті чого ухвалено законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи вищевикладене, апеляційна скарга  ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Броварського міськрайонного суду м. Києва від 07 вересня 2023 року залишенню без змін.
 
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України,суд
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 07 вересня 2023 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.   

Головуючий:                                                                                  Т. О. Невідома

 
Судді:                                                                                              С. М. Верланов

 
                                                                                                         В. А. Нежура