КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
вул. Солом`янська, 2-а, м. Київ, 03110
e-mail: inbox@kia.court.gov.ua

Унікальний номер справи 753/14852/24 Апеляційне провадження № 22-ц/824/16172/2024	Головуючий у суді першої інстанції - Котенко Р.В. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.	
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
05 грудня 2024 року                                                                                  м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі:
суддя-доповідач                               Оніщук М.І.,
судді                                                  Шебуєва В.А., Кафідова О.В.,
секретар                                            Ламбуцька Т.О.,
за участю:
заявника                                            ОСОБА_1 ,                                              
представника заявника                    Козачука Ю.Є.,
заінтересованої особи                     ОСОБА_2 ,                    
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від його імені та в його інтересах адвокатом Козачуком Юрієм Сергійовичем, на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 16 серпня 2024 року про відмову у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, про встановлення факту перебування малолітньої дитини на утриманні,  
 
В С Т А Н О В И В:
 
У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з заявою, в якій просив: встановити факт перебування на утриманні ОСОБА_3 неповнолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , актовий запис про народження № 3870, зроблений Солом`янським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 09.09.2020.
Заяву обгрунтовано тим, що  з 2007 року ОСОБА_1 перебував у шлюбі з ОСОБА_2 . Від шлюбу мають двох дітей - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
У 2018 році шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був розірваний. Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 проживала однією сім`єю без шлюбу з ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 у них народилась донька - ОСОБА_4 . У ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_7 помер. 
03 липня 2024 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб. 
Наразі, як стверджує заявник, малолітня дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , перебуває на вихованні та утриманні ОСОБА_1 .
За вказаних обставин, а також посилаючись на те, що встановлення факту перебування падчерки на утриманні необхідне для реалізації соціальних, економічних прав, встановлених для багатодітних сімей, а також для реалізації прав на отримання відстрочки від призову на військову службу за мобілізацією, заявник звернувся до суду з даною заявою.
Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 16.08.2024 відмовлено у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , поданою у порядку окремого провадження про встановлення факту, що має юридичне значення (факт здійснення догляду), з підстав, передбачених ч. 4 ст. 315 ЦПК України. При цьому, також зроблено висновок, що потенційний спір може існувати  сфері публічно-правових відносин, а отже підлягає вирішенню за правилами адміністративного судочинства (а.с. 56-59).
В апеляційній скарзі заявник, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
В обґрунтування своєї апеляційної скарги зазначає, що постановляючи оскаржувану ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції безпідставно пов`язав визначену мету, для якої заявнику необхідно встановлення юридичного факту, з існуванням спору про порядок утримання дитини та потенційним (а не наявним) спором між заявником та Державою у сфері публічно-правових відносин.
Вказує, що відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції помилково виходив з того, що факт перебування на утриманні заявника малолітньої дитини не породжує для нього жодних особистих немайнових чи майнових прав, не підтверджує неоспорюваних прав, що є завданнями окремого провадження.
Також, вважає, що судом першої інстанції зроблено необгрунтований висновок про наявність спору про порядок утримання малолітньої дитини (падчерки заявника), оскільки у дитини є матір, яка відповідно до положень СК України зобов`язана її утримувати до досягнення повноліття (а.с. 64-66).
Заявник, представник заявника та заінтересована особа ОСОБА_8 у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали та просили задовольнити.
Представник заінтересованої особи  Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини своєї неявки у судове засідання суд не сповістив.
Разом з тим, враховуючи положення ч.2 ст. 372 ЦПК України, судом апеляційної інстанції визнано за можливе розглянути справу за відсутності заінтересованої  особи, оскільки її неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.
Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення учасників справи, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Суд дійшов вірного висновку про відмову у відкритті провадження у справі у зв'язку з наявністю спору про право, проте помилився, вказавши, що такий спір підлягає вирішенню за правилами адміністративного судочинства, що, на переконання колегії суддів, не може бути підставою для скасування ухвали, оскільки суд вірно застосував норму процесуального закону, яка урегульовує дані правовідносини.
Так, відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Відповідно до п. 5 ч. ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, не є вичерпним.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні.
Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Статтею 19 ЦПК України визначені справи, що відносяться до юрисдикції загальних судів. У частині першій цієї статті встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
У частині сьомій вказаної статті регламентовано, що окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції цивільних судів за таких умов:
- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;
- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;
- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);
- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції цивільного суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Чинне законодавство не передбачає іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім як розгляд справ про встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку цивільного судочинства.
До вказаних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.01.2024 у справі № 560/17953/21, відступивши від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах стосовно юрисдикції спору, які викладено у постанові Великої Палати від 30.01.2020 у справі № 287/167/18-ц (провадження № 14-505цс19), у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22.03.2023 у справі № 290/289/22-ц (провадження № 61-13369св22), вказавши, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, розглядаються у позасудовому та судому порядку. Рішення стосовно фактів, що мають юридичне значення, прийняті у позасудовому порядку, можуть бути оскаржені до судів адміністративної юрисдикції. Юридичні факти, які належать встановлювати в судовому порядку, вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами ЦПК України.
Визначення адміністративної юрисдикції справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, не узгоджується із завданням і метою адміністративного судочинства, регламентованими ст. 2 КАС України. Юридичні факти, які належать встановлювати в судовому порядку, вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами ЦПК України.
З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність підстав для розгляду справи даної категорії справи у порядку адміністративного судочинства та вважає, що питання у цій справі виникло з підстав необхідності встановлення факту, який має юридичне значення, що може спричинити в подальшому виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав відповідних осіб. 
Водночас, суд апеляційної інстанції враховує, що у цій справі заявником не оскаржується жодне рішення суб`єкта владних повноважень в якості заінтересованих осіб, відповідно відсутні заявлені ним публічно-правові вимоги, що, в своєю чергу, виключає віднесення цієї справи до юрисдикції адміністративних судів.
Разом з тим, слід зазначити, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду (ч. 1 ст. 315 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду від 28.09.2022 року в справі №139/122/14-ц вказано, що під спором про право розуміють перешкоди у здійсненні цивільного права, які згідно із законом можуть бути усунені за допомогою суду. Спір про право пов`язаний виключно з порушенням, оспоренням або невизнанням, а також недоведенням суб`єктивного права, при якому існують конкретні особи, які перешкоджають в реалізації права. При відсутності цих елементів відсутній спір про право.
При цьому, у постанові Верховного Суду від 04.01.2023 в справі №198/99/15-ц вказано, що згідно з частиною шостою статті 294 ЦПК України, якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах. Спір про право - це формально визнана суперечність між суб`єктами цивільного права, що виникла за фактом порушення або оспорювання суб`єктивних прав однією стороною цивільних правовідносин іншою і яка потребує врегулювання самими сторонами або вирішення судом. Отже, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають в реалізації такого права.
Так, у справі, яка переглядається, заявник просить суд установити, зокрема, факт перебування на його утриманні дитини, мати якої є його дружиною, а батько дитини помер.
З огляду на зазначене, вбачається, що у справі, яка розглядається, є спір про право, зокрема, спір щодо участі одного з батьків у вихованні дитини та/або ухилення від участі у вихованні, який підлягає розгляду в порядку позовного провадження з обов`язковим залученням органу опіки та піклування.
Доведення факту перебування дитини на утриманні батька пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.
Такий факт не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини.
Факт, про встановлення якого просить заявник, не підлягає з`ясуванню в порядку окремого провадження, оскільки з поданої заяви вбачається спір про право, який не може розглядатися в судовому порядку безвідносно до дій заінтересованих осіб щодо конкретних прав, свобод та інтересів заявника.
Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо утримання дитини, то факт утримання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.
Інститут окремого провадження не може використовуватися для створення преюдиційних фактів з метою подальшого вирішення будь-якого спору про право.
З урахуванням закріпленого в сімейному законодавстві принципу невідчужуваності сімейних обов`язків, неможливості відмови від них, у тому числі від обов`язків утримання дитини, питання про встановлення факту утримання дитини не може з`ясовуватись безвідносно до дій другого з батьків та може вирішуватись у межах спору про право між батьками дитини за загальним правилом у позовному провадженні.
Такі правові висновки висловила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.09.2024 у справі №201/5972/22.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що вимога, з якою заявник звернувся до суду, пов`язана зі спором про право, що згідно з ч.4 ст.315 ЦПК України є підставою для відмови у відкритті провадження у справі.
Проте, правильно дійшовши висновку про відмову у відкритті провадженні, суд першої інстанції вказані обставини не дослідив та помилково відмовив у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, в тому числі з тих підстав, що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 372, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від його імені та в його інтересах адвокатом Козачуком Юрієм Сергійовичем, - залишити без задоволення.
Ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 16 серпня 2024 року про відмову у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, про встановлення факту перебування малолітньої дитини на утриманні,   - залишити без змін.
В іншій частині ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 16 серпня 2024 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.
Повний текст постанови складений 06 грудня 2024 року.

 
Суддя-доповідач                                                             М.І. Оніщук
 
Судді                                                                                    В.А. Шебуєва 
 
О.В. Кафідова