ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"02" грудня 2024 р.                                  Справа№ 910/7143/24
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Майданевича А.Г.
суддів:            Коротун О.М. 
          Суліма  В.В. 
 
за участю секретаря судового засідання: Новосельцева О.Р.
представників сторін:
від позивача: Рижонкова М.Ю.
від відповідача: не з`явився
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Дочірнього підприємства «Нафтогаз-Енергосервіс» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України»
на рішення Господарського суду міста Києва від 04.09.2024
у справі № 910/7143/24 (суддя Пукшин Л.Г.)
за позовом   Дочірнього підприємства «Нафтогаз-Енергосервіс» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України»
до Міністерства юстиції України в особі Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України
про    зобов`язання зняти арешт та скасування запису про обтяження нерухомого майна

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

          У червні 2024 року Дочірнє підприємство «Нафтогаз-Енергосервіс» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (далі-позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Міністерства юстиції України в особі    Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі-відповідач) про зобов`язання зняти арешт та скасування запису про обтяження нерухомого майна, у якому просить суд:
          зобов`язати уповноважених посадових осіб Міністерства юстиції України в особі Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України зняти арешт з нерухомого майна (невизначене майно, все нерухоме майно) Дочірнього підприємства «Нафтогаз-Енергосервіс» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (ідентифікаційний код 30167066), накладеного на підставі постанови відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби АА №871009 від 05.10.2006;
          зобов`язати уповноважених посадових осіб Міністерства юстиції України в особі Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України скасувати (вилучити) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна) запис про обтяження нерухомого майна Дочірнього підприємства «Нафтогаз-Енергосервіс» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (ідентифікаційний код 30167066), реєстраційний номер обтяження: 3838656.
          Позовні вимоги обґрунтовані тим, що при примусовому виконанні наказу Господарського суду міста Києва від 26.07.2006 №44/537, виданого на виконання рішення Господарського суду міста Києва від 25.04.2006 №44/537, було накладено арешт на нерухоме майно боржника (Дочірнє підприємство «Нафтогаз-Енергосервіс» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України»), борг за вказаним виконавчим документом був погашений, у зв`язку з чим стягувач направив до відділу ДВС заяву про відмову від примусового виконання вказаного наказу. З огляду на викладене, позивач не може реалізувати своє право на вільне здійснення користування та розпорядження своїм майном, оскільки на нього накладений арешт, який неможливо зняти в позасудовому порядку, враховуючи те, що на даний час виконавче провадження, у межах якого накладено арешт, вже завершено та знищено, що порушує законні права та інтереси позивача як власника майна.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.09.2024 відмовлено в задоволенні позовних вимог.
          Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд вказав, що  враховуючи положення чинного законодавства України та встановлені фактичні обставини справи, позовна вимога позивача про зобов`язання уповноважених посадових осіб Міністерства юстиції України в особі Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України зняти арешт з нерухомого майна (невизначене майно, все нерухоме майно) Дочірнього підприємства «Нафтогаз-Енергосервіс» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» накладеного на підставі постанови відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби АА №871009 від 05.10.2006 є неефективним способом захисту, що є підставою для відмови у задоволенні.
          Щодо вимог позивача про зобов`язання уповноважених посадових осіб Міністерства юстиції України в особі Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України скасувати (вилучити) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна) запис про обтяження нерухомого майна Дочірнього підприємства «Нафтогаз-Енергосервіс» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» реєстраційний номер обтяження: 3838656, суд зазначив, що оскільки судом було встановлено безпідставність первісної позовної вимоги, а також враховуючи приписи частини 3 статті 26 Закону, вимоги позивача про скасування вищевказаного    запису задоволенню також не підлягають.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись з прийнятим рішенням, Дочірнє підприємство «Нафтогаз-Енергосервіс» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 04.09.2024 у справі № 910/7143/24 та ухвалити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі. 
Апеляційна скарга мотивована неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. 
Апелянт вказує, що станом на дату звернення із позовом у даній справі, стягувач (особа, в інтересах якої накладено арешт) ЗАТ «Торговий дім «Комплект» (на теперішній час ПАТ «Торговий дім «Комплект») ніяким чином не порушує права ДП «Нафтогаз-Енергосервіс» і рішення у даній справі ніяким чином не вплинуло б на права або обов`язки ПАТ «Торговий дім «Комплект», а тому, на його думку, відсутні підстави для залучення стягувача у закритому та знищеному виконавчому провадженні, як відповідача або співвідповідача у даній справі, до того ж питання зняття арешту з належного позивачу майна належить до компетенції та повноважень відділу державної виконавчої служби.
Також апелянт вважає, що, оскільки арешт у даній справі, накладений та зареєстрований на підставі постанови АА « 871009, від 05.06.2006 відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої  служби згідно із діючим законодавством має бути знятий державним виконацем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої  служби Міністерства юстиції України.
Скаржик посилаючись на ряд рішень господарських судів, наголошує, що наявність протягом тривалого періоду (18 років) нескасованого арешту на майно позивача, за умови відсутності виконавчого провадження, а також відсутності будь-яких відомостей щодо доцільності збереження такого обтяження права власності є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. 

Узагальнені доводи відзиву відповідача на апеляційну скаргу 

У свою чергу, заперечуючи проти апеляційної скарги, відповідач у своєму відзиві, наданому до суду 14.10.2024, зазначає, що рішення суду прийнято при повному з`ясуванні обставин справи, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, без їх порушення, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає і рішення слід залишити без змін. 
Крім того, зазначає, що державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, було вчинено всі відповідні заходи щодо зняття арешту, відповідно до вимог чинного на момент вчинення спірних правовідносин законодавства, що свідчить про те, що державним виконавцем не порушено вимоги Закону, а тому підстави для задоволення позову відсутні.
Також, посилаючись на чисельну практику Верховного Суду відповідач вважає, що позов пред`явлено до неналежного відповідача, оскільки відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.09.2024 справу №910/7143/24 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Майданевич А.Г., суддів Коротун О.М., Сулім В.В.
          Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.09.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Дочірнього підприємства «Нафтогаз-Енергосервіс» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» на рішення Господарського суду міста Києва від 04.09.2024 у справі № 910/7143/24 та справу призначено до розгляду на 04.11.2024.
          У судовому засіданні 04.11.2024 оголошено перерву у розгляді справи №910/7143/24 до 02.12.2024 та продовжено строк розгляду справи.

          Явка учасників у судове засідання 

Представник відповідача у судове засідання, призначене на 02.12.2024, не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином шляхом направлення електронного документу до електронного кабінету відповідача, що підтверджується відповідними довідками про доставку електронних документів, наявними у матеріалах справи.
Враховуючи положення частини 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якого неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, зважаючи на те, що явка сторін обов`язковою в судове засідання не визнавалась, судова колегія вважає за можливе розглянути справу у відсутність представника відповідача.

Позиції учасників справи

Представник позивача у судовому засіданні 02.12.2024 підтримала доводи апеляційної скарги з підстав, викладених у ній, просила її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позовних вимог.
Представник відповідача у судовому засіданні 04.11.2024 надав пояснення, в яких заперечував проти задоволення апеляційної скарги, з підстав викладених у відзиві на апеляційну скаргу та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

          Судом першої інстанції встановлено, що на підставі рішення правління Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» від 22.11.2017, протоколом № 491 від 21.12.2017 проведено державну реєстрацію зміни найменування Дочірнього підприємства «Укрнафтогазкомплект» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» на Дочірнє підприємство «Нафтогаз-Енергосервіс» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (далі - ДП«Нафтогаз-Енергосервіс»).
          Рішенням Господарського суд міста Києва від 25.04.2006 у справі № 44/357 за позовом Закритого акціонерного товариства "Торговий Дім "Комплект" до Дочірнього підприємства "Укрнафтогазкомплект" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" про визнання недійсним частини договору та стягнення 34 076 164,69 грн, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 05.07.2006, позовні вимоги задоволено. Договір № 208-02 від 19.08.2002, в редакції додаткової угоди № 3 від 30.12.2003 до договору № 208-02 від 19.08.2002, укладеної між Дочірнім підприємством "Укрнафтогазкомплект" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" та ЗАТ "Торговий дім "Комплект", в частині п.3.5 договору, а саме: з дня надходження коштів від споживача продукції (ДК "Укргазвидобування", ДК "Укртрансгаз", ВАТ "Укртранснафта") з моменту укладання договору № 208-02 від 19.08.2002 визнано недійним.
          Стягнуто з Дочірнього підприємства "Укрнафтогазкомплект" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" на користь    Закритого акціонерного товариства "Торговий Дім "Комплект" 22 521 679,68 грн - основного боргу, 25 585,00 грн - держмита та 118,00 грн - витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу».
          На виконання вказаного рішення Господарським судом міста Києва було видано наказ № 44/537 від 26.07.2006.
          У подальшому, як зазначає позивач у позовній заяві, 05.10.2006 Першою Київською державною нотаріальною конторою зареєстровано в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна обтяження (арешт) на все нерухоме майно Дочірнього підприємства «Укрнафтогазкомплект» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», код ЄДРПОУ 30167066, на підставі постанови відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби від 05.10.2006 серії АА № 871009.
          Відповідно до постанови відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби від 05.10.2006 серії АА № 871009 арешт на майно боржника було накладено при примусовому виконанні наказу Господарського суду міст Києва № 44/537 від 26.07.2006.
          Проте, як зазначає позивач, вказаний арешт на нерухоме майно боржника було знято відповідно до п. 3 постанови головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби № 223/5 від 17.10.2006.
          У подальшому, постановою Верховного Суду України від 12.12.2006 постанову Вищого господарського суду України від 22.09.2006, постанову Київського апеляційного господарського суду від 05.07.2006 та рішення господарського суду міста Києва від 25.06.2006 було скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
          Під час розгляду справи на новому розгляді боржником було частково оплачено отриману продукцію, залишивши за собою борг у розмірі 821 250,83 грн.
          Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.07.2007 у справі № 44/537-6/60 позов задоволено частково.  Стягнуто з Дочірнього підприємства «Укрнафтогазкомплект» Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України на користь Закритого акціонерного товариства «Торговий Дім «Комплект» 821 250,83 грн - основного боргу, 8 212,5 грн - державного мита 118,00 грн - витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.
          Постановою Вищого господарського суду України № 44/537-6/60 від 04.08.2008 скасовано рішення господарського суду міста Києва від 05.07.2007, постанову Київського апеляційного господарського суду від 11.11.2007 в частині задоволення позовних вимог на суму 821 250,83 грн, в цій частині справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
          Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.05.2008 у справі № 44/537-6/60-42/125 позов задоволено частково. Стягнуто з Дочірнього підприємства «Укрнафтогазкомплект» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України на користь Закритого акціонерного товариства «Торговий Дім «Комплект» 821 250,83 грн - боргу, 614,56 грн - витрат по оплаті державного мита та 2,84 грн - витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. 
          Постановою Київського апеляційного господарського суду від 17.03.2009 рішення Господарського суду міста Києва у справі № 44/537-6/60-42/125 від 13.05.2008 залишено без змін.
          Також позивач, зазначає, що в ухвалі Господарського суду міста Києві від 27.11.2018 у справі № 44/537-6/60-42/125 судом встановлено, що стягувачі - Товариство з обмеженою відповідальністю «Вимірювальна техніка» та Закрите акціонерне товариство «Торговий дім «Комплект» заявами відмовилися від примусового виконання рішення та просили закінчити виконавче провадження з підстав п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону, в редакції на час виникнення спірних правовідносин.
          Однак, як зауважує позивач, 24.02.2021 під час здійснення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, шляхом формування державним реєстратором Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта - Дочірнього підприємства «Нафтогаз-Енергосервіс» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», код ЄДРПОУ 30167066, стало відомо про наявну інформацію у розділі Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна про арешт нерухомого майна (невизначене майно, все нерухоме майно), зареєстрованого 05.10.2006 за № 3838656 реєстратором: Перша Київська державна нотаріальна контора, 01135, м. Київ, пр-т Перемоги, 11, на підставі постанови АА №871009, 05.10.2006 року, відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби.
          У зв`язку зі значним спливом часу, у ДП «Нафтогаз-Енергосервіс» були відсутні відомості та документи, а також постанова відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби АА №871009 від 05.10.2006, з якої вбачається обставини та підстава накладення обтяження (прийняття зазначеної постанови), строк її дії тощо, а тому боржник (позивач) звернувся із листом від 26.02.2021 за вих. № 97-3 до Першої Київської державної нотаріальної контори про надання копії постанови відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби від 05.10.2006 серії АА №871009.
          У відповідь Перша Київська державна нотаріальна контора листом від 30.03.2021 № 2526/01-16 надала копію постанови серії АА № 871009 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.
          В архіві ДП «Нафтогаз-Енергосервіс» було знайдено постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби від 17.10.2006 № 223/5 про повернення виконавчого документу, відповідно до якої арешт з майна боржника, накладеного постановою від 05.10.2006 серії АА №871009, було знято, а тому ДП «Нафтогаз-Енергосервіс» листом від 08.06.2021 за вих.№ 291-2 звернулось до Першої Київської державної нотаріальної контори про зняття арешту з нерухомого майна та вилучення інформації з розділу Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна про арешт нерухомого майна (невизначене майно, все нерухоме майно) на підставі постанови про повернення виконавчого документу стягувачу від17.10.2006 № 223/5.
          Листом від 30.06.2021 за вих. № 7830/01-16 Перша Київська державна нотаріальна контора повідомила, що згідно з п. 3 ст.311  Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», реєстраційні дії на підставі рішень судів проводяться державним реєстраторам, що перебуває у трудових відносинах з суб`єктом державної реєстрації прав, що забезпечує зберігання реєстраційних справ у паперовій формі, за місцезнаходження відповідного майна. Для вилучення запису про арешт нерухомого майна з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та їх обтяжень рекомендовано було звернутись до Центру надання адміністративних послуг.
          20.02.2024 під час звернення до Центру надання адміністративних послуг з вище вказаного питання державним реєстратором було повідомлено, що ним скасовується запис про обтяження майна лише на підставі рішення суду.
          Листом від 22.02.2024 за вих. № 55-2 ДП «Нафтогаз-Енергосервіс» звернулось до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби із заявою про зобов`язання державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби здійснити реєстрацію припинення обтяження на нерухоме майно боржника відповідно до постанови № 223/5 про повернення виконавчого документа стягувачу від 17.10.2006 з підстав, викладених вище.
          У відповідь на лист від 22.02.2024 року за вих. № 55-2 заступник директора Департаменту - начальник відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України листом від 18.03.2024 за вих. № 41356/40045-33-24/20.1, отримане ДП «Нафтогаз-Енергосервіс» 28.03.2024, повідомив, що за результатами перевірки Автоматизованої системи виконавчого провадження встановлено, що наказ Господарського суду міста Києва від 26.07.2006 за № 44/537 у відділі зареєстрованим не значиться.
          У подальшому позивач звернувся до Господарського суду міста Києва із скаргою на дії та бездіяльність державного виконавця - заступника директора Департаменту - начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо відмови листом від 18.03.2024 за вих. № 41356/40045-33-24/20.1 у здійсненні реєстрації припинення обтяження на нерухоме майно ДП «Нафтогаз-Енергосервіс».
          Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.04.2024 у справі № 44/537-6/60- 42/125 у задоволені скарги ДП «Нафтогаз-Енергосервіс» на дії та бездіяльність відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби відмовлено.
          При розгляді даної скарги судом    було встановлено, що під час вирішення питання про зняття арешту з належного скаржникові майна, накладеного постановою відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби АА№ 871009 від 5 жовтня 2006 року, державний виконавець діяв з дотриманням вимог ст.ст. 38, 40 чинного тоді Закону № 606-ХІУ.
          Наявність у скаржника копії відповідної постанови від 17 жовтня 2006 року свідчить про виконання державним виконавцем обов`язку з видачі її копії, яку останній був вправі самостійно пред`явити до органу нотаріату та інших органів, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження дня зняття арешту з майна.
          З 13 грудня 2016 року відповідно до вимог ч. 1  ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»  державний, приватний виконавець набули повноважень державного реєстратора у разі накладення/зняття таким виконавцем арешту на нерухоме майно під час примусового виконання рішень відповідно до закону.
          Положення ч. 4 ст. 40 чинного нині  Закону № 1404-VIII  передбачають вчинення виконавцем дій щодо реєстрації припинення обтяження щодо майна у разі якщо після повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених ч. 1  ст. 37 цього Закону, встановлено, що виконавчий документ не підлягає виконанню.
          Оскільки, виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби не вирішувалося питання з повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених ч. 1  ст. 37 цього Закону, то підстави для вчинення виконавцем дій щодо реєстрації припинення обтяження щодо майна скаржника були відсутні.
          Доводи скарги з цього приводу не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, тому є безпідставними. При цьому, скаржник у зв`язку з наявним обтяженням не позбавлений можливості для захисту своїх прав у спірних правовідносинах звернутися з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування і розпорядження майном, оскільки зміна порядку правового регулювання відносин державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень зумовила виникнення спору про право.
          Положеннями  Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення, при цьому, при перевірці інформації, що міститься у Єдиному державному реєстрі боржників встановлено, що відкритих виконавчих проваджень, боржником в яких виступає ДП «Нафтогаз-Енергосервіс», код ЄДРПОУ 30167066, у відділі на виконанні не перебуває, а борг за виконавчим документом - наказ Господарського суду міста Києва від 26.07.2006 у справі № 44/537, був погашений ДП «Нафтогаз-Енергосервіс» , у зв`язку з чим стягувач - ПрАТ «Торговий дім комплект» (колишній ЗАТ «ТД «Комплект») направило до відділу державної виконавчої служби заяву про відмову від примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва від 23.06.2008 № 44/537 (отримано відділом 12.01.2009 за вх. № 343/03-14/11), про що зазначено в ухвалі Господарського суду міста Києва від 27.11.2018 № 44/537-6/60-42/125.
          Отже, позивач зазначає, що станом на даний момент не може реалізувати своє право на вільне здійснення користування та розпорядження своїм майном, враховуючи те, що на нього накладений арешт, який не можливо зняти в позасудовому порядку, оскільки на даний час виконавче провадження, у межах якого накладено арешт, вже завершено та знищено, що порушує його законні права та інтереси як власника майна, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом.          

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови 

          Відповідно до частини 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Частиною 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України  визначено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Згідно з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 18.03.2021 у справі № 910/9525/19, від 01.09.2020 у справі № 910/14065/18, від 26.05.2020 у справі № 922/2805/19, від 02.04.2020 у справі № 910/7160/19, від 21.07.2020 у справі № 905/1609/19, Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 923/876/16, від 02.07.2019 у справі № 48/340, від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 29.09.2020 у справі № 378/596/16- ц, виходячи із приписів ст. 4 ГПК України, статей 15, 16 ЦК України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.
Отже, Верховним Судом неодноразово зазначалось, що відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин.
Крім того, Верховним Судом у постанові від 27.11.2018 у справі № 910/15453/17 викладено наступні висновки: "Суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідачів, який являє собою одночасно спосіб захисту порушеного права, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.
Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому, позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту.
Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду; визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача".
У Постанові Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 908/4550/15 зазначено: "встановивши наявність порушеного права позивача, суд повинен при прийнятті рішення враховувати мету звернення позивача до суду та забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Рішення суду має бути ефективним інструментом поновлення порушених прав".
Під ефективним способом необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.
Згідно із ч. 1 ст. 5 ГПК України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Статтею 16 ЦК України та ст. 20 Господарського кодексу України визначені способи судового захисту.
          Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.
          Суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16).
          Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 5.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09. 2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 02.07.2019 у справі № 48/340, від 22.10.2019 у справі № 923/876/16).
          Так, зі змісту положень      ст. 41 Конституції України  та  ст. 321 Цивільного кодексу України     вбачається, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
          Згідно з ч. 1  ст. 316 Цивільного кодексу України  правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
          Відповідно до ч. 1  ст. 319 Цивільного кодексу України  власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
          Приписами ч. 2  ст. 321 Цивільного кодексу України     встановлено, що особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
          Статтею 391 Цивільного кодексу України     визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
          Відповідно до ч.ч. 1 та 2  ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження»  арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. Виконавець за потреби може обмежити право користування майном, здійснити опечатування або вилучення його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що він виносить постанову або зазначає обмеження в постанові про арешт. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин.
          Як вбачається із Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 379517024, 05.06.20206 зареєстроване обтяження за № 3838656, обтяжувачем зазначено - Відділ, підставою обтяження - постанову Відділу від 05.10.2006 в межах виконавчого провадження АА № 871009, обтяження накладено на невизначене майно, все нерухоме майно, яке належить «Укргазкомпект» Дочірнє підприємство НАК «Нафтогаз України» код 30167066, м. Київ, вул. Нагірна, 27, поштова адреса    вул. Гонти Івана, корпус 2.
          Положеннями ч. 1  ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження»  визначено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
          У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.11.2019  у справі №905/386/18 зазначено, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. При цьому, орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.
          Таким чином,     позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами у справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів (орган фіскальної служби), банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення. У випадках, коли арешт майна проводився для забезпечення конфіскації чи стягнення майна на користь держави, як відповідач до участі у справі у встановленому законом порядку також залучається відповідний територіальний орган Державної фіскальної служби України (аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 11.03.2020     №299/2931/17, від 09.06.2021     № 199/1492/20; від 18.08.2021     №522/7321/18).
          Позов може бути пред`явлений до кількох відповідачів. Участь у справі кількох відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є їхні спільні права чи обов`язки; 2) права і обов`язки кількох відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права й обов`язки (ст. 47 ГПК України).
          Згідно з частинами першою та другою      ст. 48 ГПК України     суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.
          Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що сторонами у справі є позивач і відповідач, між якими саме і виник спір, за вирішенням якого позивач звернувся до суду з позовом до відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
          У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 у справі № 304/284/18 (п.39) зазначено, що належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача.
          Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.    
          Звертаючись з позовом до Господарського суду міста Києва з вимогою про зобов`язання уповноважених посадових осіб Міністерства юстиції України в особі Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України зняти арешт з нерухомого майна (невизначене майно, все нерухоме майно) Дочірнього підприємства «Нафтогаз-Енергосервіс» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» накладеного на підставі постанови відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби АА №871009 від 05.10.2006, позивач не обґрунтував, в чому полягає порушення його прав з боку відповідача.
          При розгляді справи жодних клопотань щодо заміни відповідача чи залучення співввідповідачем     іншої особи від позивача не надходило.
          Як неодноразово зазначав Верховний Суд у своїх постановах, для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у     нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї обставини є підставою для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Для визнання відповідача неналежним, крім названої обставини, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, тобто належного відповідача (постанова КЦС ВС від 09.06.2021     № 199/1492/20) .
          Водночас, позовні вимоги пред`явлено до     Міністерства юстиції України в особі відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, яке не є ні боржником, ні особою, в інтересах якої накладено арешт на майно.
          Особа, в інтересах якої накладено арешт на майно (стягувач),     його правонаступник до участі у     справі     як відповідач не залучався, клопотань про залучення стягувача позивач не заявляв, що є підставою для відмови     в     задоволенні позову.
          Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17.04.2018 у справі №523/9076/16-ц  зробила правовий висновок про те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі,     оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному      ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо неналежного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.
          Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.
          Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 04.06.2019 у справі     № 916/3156/17.
          Обраний позивачем спосіб захисту цивільного права має призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені     лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту     неналежним і відмовляє у позові (постанова Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2019 у справі № 331/6927/16-ц     п. 69).
          Отже, кожна особа має право в порядку, встановленому процесуальним законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи, інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, що визначений законом або договором, а якщо закон або договір ефективного способу захисту не визначають, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону ( постанова Верховного Суду від 16.02.2021 у справі № 914/2006/17).
          Враховуючи вищенаведені положення чинного законодавства України та встановлені фактичні обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком  суду першої інстанції, що позовна вимога позивача про зобов`язання уповноважених посадових осіб Міністерства юстиції України в особі відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України зняти арешт з нерухомого майна (невизначене майно, все нерухоме майно) Дочірнього підприємства «Нафтогаз-Енергосервіс» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» накладеного на підставі постанови відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби АА №871009 від 05.10.2006 є неефективним способом захисту, що є підставою для відмови у її задоволенні.
          Стосовно  вимог позивача про зобов`язання уповноважених посадових осіб Міністерства юстиції України в особі відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України скасувати (вилучити) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна) запис про обтяження нерухомого майна Дочірнього підприємства «Нафтогаз-Енергосервіс» Національно: акціонерної компанії «Нафтогаз України» реєстраційний номер обтяження: 3838656, колегія суддів зазначає таке.
          Відповідно до п. 5 ч. 1  ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»  обтяження - заборона або обмеження розпорядження та/або користування нерухомим майном, встановлені законом, актами уповноважених на це органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, інших осіб, яких законом уповноважено накладати відповідну заборону (обмеження), або такі, що виникли з правочину.
          Згідно з ч. 3  ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»  відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню, крім випадків, передбачених  пунктом 1  частини сьомої  статті 37 цього Закону.
          У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37  цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37  цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього  Закону.
          Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).
          Таким чином, оскільки було встановлено безпідставність первісної позовної вимоги, а також враховуючи приписи частини 3 статті 26 Закону, колегія суддів погоджується із судом першої інстанції, що вимоги позивача про скасування вищевказаного    запису задоволенню також не підлягають.
          Статтею 13 ГПК України  встановлено, що судочинство у господарських здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
          Відповідно до  статей 76-79 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
          За приписами ч. 1  ст. 86 ГПК України  суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
          Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено, що позивачем наявності підстав для захисту його порушеного права у вибраний ним спосіб не доведено.
          Інші доводи апеляційної скарги позивача є безпідставними та необґрунтованими, не підтверджені жодними належними доказами, та спростовуються наведеним вище,  а тому відхиляються колегією суддів. 
          Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції враховує висновки Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006), в якому зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
          З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог.
На переконання колегії суддів, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 129 Конституції України та частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. 
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України).
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76 Господарського процесуального кодексу України).
Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частини 8 статті 80 Господарського процесуального кодексу України).
Апелянтом не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній  скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.
Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду прийнято у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, підстав його скасовувати або змінювати не вбачається.
Таким чином, апеляційна скарга Дочірнього підприємства «Нафтогаз-Енергосервіс» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» на рішення Господарського суду міста Києва від 04.09.2024 у справі № 910/7143/24 задоволенню не підлягає. Рішення  Господарського суду міста Києва від 04.09.2024 у справі № 910/7143/24  слід залишити без змін.
З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладаються на апелянта в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
          Керуючись статтями 129, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

           1.Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства «Нафтогаз-Енергосервіс» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» на рішення Господарського суду міста Києва від 04.09.2024 у справі № 910/7143/24 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 04.09.2024 у справі № 910/7143/24  залишити без змін.
3. Судовий збір за розгляд справи у суді апеляційної інстанції покласти на апелянта.                                                                                                                    
4. Матеріали справи №910/7143/24   повернути до Господарського суду міста Києва.
             Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до статей 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

          Повний текст постанови підписано  11.12.2024. 

Головуючий суддя                                                            А.Г. Майданевич 

Судді                                                                                О.М. Коротун

                                                                                В.В. Сулім