ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7440/24 Справа № 205/13870/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Приходченко О. С. Суддя у 2-й інстанції - Максюта Ж. І.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 листопада 2024 року                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді - Максюти Ж.І.
суддів - Космачевської Т.В., Халаджи О.В.
за участю секретаря - Ніколиної А.П.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Українського Сергія Сергійовича на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 лютого 2024 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради Донецької області про визнання права власності, - 

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 20 грудня 2023 року через систему «Електронний суд» звернулася до суду з позовом до відповідача Маріупольської міської ради Донецької області про визнання права власності, який канцелярією суду було зареєстровано 21 грудня 2023 року.
Позивач у своєму позові, посилалася на те, що вона на підставі договору купівлі-продажу від 14 травня 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Бедненком С.В., є власником квартири АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. На підставі договору купівлі-продажу від 01 липня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Лупіновою Н.Є., їй належить квартира АДРЕСА_2 , право власності на яку у встановленому порядку зареєстровано в Державному реєстрі прав на нерухоме майно. На підставі договору купівлі-продажу від 26 липня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Стадник О.О., за нею зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_3 . Внаслідок військових дій на території м. Маріуполя були втрачені (знищені) оригінали правовстановлюючих документів на перелічені квартири. Також через ведення бойових дій нерухоме майно було пошкоджено. На підставі заяв приватних нотаріусів Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Бедненка С.В., ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , їх нотаріальна діяльність зупинена, документи нотаріального діловодства та архіву вказаних нотаріусів до Донецького обласного держнотархіву не передавалися, відомості про стан збереження архівів відсутній. У неї відсутні правовстановлюючі документи на належне їй нерухоме майно та відсутня можливість отримати дублікати цих документів, а тому вона позбавлена можливості володіти, користуватися та розпоряджатися належним їй нерухомим майном. Позивач набула право власності на зазначені житлові квартири, проте, не має можливості реалізувати своє право власності у зв`язку із втратою документів та неможливістю отримати їх дублікати. Просила суд визнати за нею право власності на: квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 69,7 кв.м., яка придбана на підставі договору купівлі-продажу від 14 травня 2021 року; квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 33,5 кв.м., придбану на підставі договору купівлі-продажу від 01 липня 2020 року; квартиру АДРЕСА_3 , придбану на підставі договору купівлі-продажу від 26 липня 2017 року, та стягнути з відповідача судовий збір. 
Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 лютого 2024 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради Донецької області про визнання права власності — відмовлено.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Український С.С. посилаючись на те, що висновки, які викладені в рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи, рішення суду є необ`єктивним, необґрунтованим, винесеним із порушенням матеріального законодавства, тому просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. 
В обгрунтування скарги зазначає те, що ОСОБА_1 набула право власності на об`єкти житлової нерухомості на підставі договорів купівлі-продажу, які нотаріально посвідчені (договір купівлі-продажу №1753, виданий 14.05.2021, видавник: приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Бедненко С.В.; договір купівлі-продажу №671, виданий 01.07.2020, видавник: приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Лупінова Н.Є.; договору купівлі-продажу №912, виданий 26.07.2017, видавник: приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Стадник О.О.). Тому реєстрацію права власності проведено із видачею документа що посвідчує таке право.
Отже, документом, що посвідчує право власності на квартири, що належні ОСОБА_1 є саме нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу. Враховуючи вимоги абзацу першого пп. 1.2. п.1 глави 2 розділу II Порядку, продати житлову нерухомість без наявності оригіналу правовстановлюючого документу є неможливим. 
Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про не встановлення (не підтвердження) неможливості реалізації позивачем свого права власності через відсутність правовстановлюючих документів. Адже, як вбачається, ОСОБА_1 обмежена в реалізації свого права власності, а саме не може розпоряджатися своїм майном, зокрема шляхом продажу належного їй майна. 
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшов таких висновків.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає у повній мірі.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції дійшов висновку про те, що в матеріалах справи відсутні, обставини, за якими Маріупольська міська рада Донецької області не визнає, оспорює факт чи має сумнів щодо належності позивачеві спірного нерухомого майна, а також наявність спору між сторонами у сфері реєстрації речових прав на нерухоме майно не підтверджено. Також, позивачем не доведено, що правовстановлюючі документи саме втрачені, оскільки неможливість повернення документів обумовлена не їх втратою, а відсутністю можливості доступу до місця зберігання таких документів і отримання їх дублікатів через припинення нотаріальної діяльності приватними нотаріусами в зв`язку з об`єктивними причинами – тимчасовою окупацією території України військами РФ, тому відсутні підстави для застосування положення ст. 392 ЦК України та задоволення позовних вимог.
З вказаними висновками колегія суддів не погоджується.
Як вбачається із матеріалів справи, згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 326037638 від 16 березня 2023 року (а.с. 21-22) на підставі договору купівлі-продажу від 14 травня 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Бедненком С.В. і зареєстрованого в реєстрі за № 1753, ОСОБА_1 належить квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 69,7 кв.м.; на підставі договору купівлі-продажу від 01 липня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Лупіновою Н.Є. і зареєстрованого в реєстрі за № 671, право власності на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 33,5 кв.м. зареєстровано за ОСОБА_1 ; на підставі договору купівлі-продажу від 26 липня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Стадник О.О. і зареєстрованого в реєстрі за № 912, позивачеві на праві власності належить квартира АДРЕСА_3 .
Згідно з листом Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) № 62323/55426-26-23/15.1 від 14 грудня 2023 року нотаріальна діяльність приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Бедненка С.В. зупинена 15 серпня 2022 року шляхом подання відповідної заяви, нотаріальна діяльність приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Лупінової Н.Є. зупинена з 24 лютого 2022 року шляхом подання відповідної заяви, нотаріальна діяльність приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Стадник О.О. зупинена з 24 лютого 2022 року шляхом подання відповідної заяви. Документи нотаріального діловодства та архіву приватних нотаріусів до Донецького обласного державного нотаріального архіву не передавалися, відомості про стан збереження архівів відсутні (а.с. 5).
Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року у зв`язку із військовою агресією РФ проти України введено військовий стан з 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який триває по теперішній час.
Згідно з Переліком територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих РФ, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22 грудня 2022 року № 309, вся територія Маріупольського району Донецької області з 05 березня 2022 року по теперішній час є тимчасово окупованою РФ територією України.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У пункті 1 частини другої зазначеної статті передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.
Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном згідно з положеннями частини першої статті 317 ЦК України.
Частиною першою статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
За змістом статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
У статті 328 ЦК України визначено презумпцію правомірності набуття права власності. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Враховуючи, що відповідно до статті 328 цього Кодексу набуття права власності – це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт і чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України (аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у постанові від 21 листопада 2018року у справі № 920/615/16, від 05 вересня 2019року у справі № 907/310/18).
Стаття 392 ЦК України, в якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне у позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018року у справі № 760/14438/15-ц.
У справі, що переглядається  ОСОБА_1 , як на підставу своїх вимог посилається на втрату документів, які посвідчують її право власності на квартиру.
Відповідач - представник Маріупольської міської ради Бастрига С.М., подав додаткові пояснення в яких зазначив, що проти задоволення позовних вимог по справі №205/13870/23 не заперечує.
Отже, розглядаючи обставини цієї справи в контексті вказаних норм права за загальним правилом судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне право власності, набуте раніше на законних підставах. Тобто положення статті 392 ЦК України спрямовані на захист існуючого, наявного права, що виникло у позивача з передбачених законодавством підстав і підтверджується належними та допустимими доказами.
Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку, зокрема у визначений спосіб, є наявність підтвердженого належними доказами права власності особи щодо майна, документи на яке втрачено.
ОСОБА_1 надала Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, з якого вбачається, що власником квартири АДРЕСА_1 ; квартири АДРЕСА_2 та квартири АДРЕСА_3 , є саме позивач по справі ОСОБА_1 .
Відповідно до ч. 4 статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.
У Державному реєстрі речових прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об?єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення, меліоративні мережі, складові частини меліоративної мережі. 
Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) – це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Статтею 53 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що у разі втрати або зіпсування документа, посвідченого або виданого нотаріусом чи посадовою особою органу місцевого самоврядування за письмовою заявою осіб, за дорученням яких або щодо яких вчинялася нотаріальна дія, нотаріусом чи посадовою особою органу місцевого самоврядування видається дублікат втраченого або зіпсованого документа. 
Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022року, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан строком на 30 діб, який неодноразово був продовжений та станом на дату розгляду справи в апеляційному порядку триває.
Нотаріальна діяльність приватного нотаріуса Бедненка С.В. зупинена з 15 серпня 2022 року відповідно до частини другої статті 291 Закону України «Про нотаріат» (далі – Закон) шляхом подання відповідної заяви. 
Нотаріальна діяльність приватного нотаріуса Лупінової Н.Є. зупинена з 24 лютого 2022 року відповідно до частини другої статті 291 Закону шляхом подання відповідної заяви. 
Нотаріальна діяльність приватного нотаріуса Стадник О.О. зупинена з 24 лютого 2022 року відповідно до частини другої статті 291 Закону шляхом подання відповідної заяви. 
Документи нотаріального діловодства та архіву вищезазначених приватних нотаріусів до Донецького обласного державного нотаріального архіву не передавались. Відомості про стан збереження архівів відсутні. 
А тому виходячи із вищенаведеного, в даному випадку через втрату ОСОБА_1 документів, які засвідчують її право власності, правомірним є пред`явлення позову про визнання такого права, оскільки отримання судового рішення про наявність у особи права власності, є важливим способом захисту особою свого права яке в подальшому дає можливість повноцінної реалізації права власності. 
На підставі викладеного, аналізуючи надані у справі докази у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, оскільки позивачкою було доведено належними та допустимими доказами її право власності на квартиру АДРЕСА_1 ; на квартиру АДРЕСА_2 та квартиру АДРЕСА_3 ,
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.
У справі «Рисовський проти України» («Rysovskyy v. Ukraine») (заява № 29979/04, рішення від 20 жовтня 2011року, набуло статусу остаточного 20 січня 2012 року) ЄСПЛ підкреслив особливу важливість принципу належного урядування. Він передбачає, що в разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП], заява № 33202/96, пункт 120, ЕСНR 2000-I, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП], заява № 48939/99, пункт 128, ЕСНR 2004-ХІІ, «Megadat.com S.r.I. проти Молдови», заява № 21151/04, пункт 72, від 08 квітня 2008року, «Москаль проти Польщі», заява № 10373/05, пункт 51, від 15 вересня 2009року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії», заява № 55555/08, пункт 74, від 20 травня 2010року, «Тошкуце та інші проти Румунії», заява № 36900/03, пункт 37, від 25 листопада 2008року) і сприятимуть юридичній визначеності в цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини», пункт 128, «Беєлер проти Італії», пункт 119).
У пункті 71 рішення у справі ЄСПЛ «Рисовський проти України» («Rysovskyy v. Ukraine») зазначив, що принцип належного урядування, як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити допущену в минулому «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип належного урядування може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (пункт 4 частини першої статті 376 ЦПК України).
Згідно з частиною другою статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 .
Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 13 даної статті передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України з Маріупольської міської ради Донецької області на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір 2361,92 грн.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, - 

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Українського Сергія Сергійовича - задовольнити.
Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 лютого 2024 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради Донецької області про визнання права власності скасувати.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради Донецької області про визнання права власності — задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1667982714123), загальною площею 69,7 кв.м., яка придбана на підставі договору купівлі-продажу № 1753 від 14.05.2021, посвідченого приватним нотаріусом Бедненком С.В.
Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 584488414123), загальною площею 33,5 кв.м., яка придбана на підставі договору купівлі-продажу № 671 від 01.07.2020, посвідченого приватним нотаріусом Лупіновою Н.Є. 
Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 549121314123), загальною площею 62,8 кв.м., яка придбана на підставі договору купівлі-продажу № 912 від 26.07.2017, посвідченого приватним нотаріусом Стадник О.О. 
Стягнути з Маріупольської міської ради Донецької області (ЄДРПОУ 33852448) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір в сумі 2361,92 грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді