Справа № 344/3807/24 
Провадження № 22-ц/4808/1255/24 
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А. 
Суддя-доповідач Мальцева Є.Є.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 листопада 2024 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді             Мальцевої Є.Є.
суддів:                       Луганської В.М., Фединяка В.Д.,
секретар Кузів А.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21 травня 2024 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
в с т а н о в и в:
29 лютого 2024 року АТ "Перший Український Міжнародний Банк" звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 101 128,94 грн., стягнення судових витрат. В обґрунтування позову зазначив, що між  АТ «ПУМБ» та ОСОБА_1 укладено кредитні договори: 30.11.2018 кредитний договір №2001184403901, за яким Позичальнику видано кредитну картку з встановленим лімітом 30 000 грн., який пізніше було підвищено до 50 000 грн.; 10.09.2021 кредитний договір №1010213551 видано кредит у сумі 14 300 грн. Відповідач не виконує свої кредитні зобов`язання належним чином довготривалий строк. 
Заборгованість відповідача перед позивачем станом на 01.01.2024 склала: 1) По кредитному договору від 30.11.2018 № 2001184403901 – 81756,93 гривень, з яких: 49971,87 грн. – заборгованість за кредитом; 31785,06 грн. – заборгованість процентами; 0 грн. – заборгованість за комісією; 2) По кредитному договору від 10.09.2021 № 1010213551- 19372,01 грн, з яких: 11830,79 грн. – заборгованість за кредитом; 1,78 грн. – заборгованість за процентами; 7539,44 грн. – заборгованість за комісією. 
Загальна сума заборгованості по вищевказаним кредитним договорам станом на 01.01.2024 склала 101 128,94 гривень. 
Позивач направляв письмові вимоги (повідомлення) відповідачу на адресу місця проживання, яку вона зазначила у анкеті на отримання кредиту, однак у наданий строк заборгованість відповідачем погашена не була. 
Тому позивач просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 заборгованість в сумі 101 128,94 гривень.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21 травня 2024 року позов АТ «Перший Український міжнародний банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 101 128,94 грн., стягнення судових витрат задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Перший Український міжнародний банк» заборгованість за кредитним договором № 2001184403901 від 30.11.2018 року та за кредитним договором № 1010213551 від 10.09.2021 року у загальному розмірі 93 589 грн. 50 коп. та судовий збір в розмірі 2 241,80 грн.
В решті відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням, відповідач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, вважає, що рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21 травня 2024 року ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при цьому суд не повно з?ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об?єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необгрунтованим. За таких умов рішення необхідно скасувати, а в задоволенні позову – відмовити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що між АТ «Перший Український міжнародний банк» та ОСОБА_1 30.11.2018 року укладено кредитний договір №2001184403901, за яким позичальнику видано кредитну картку з встановленим лімітом 30 000 грн та 10.09.2021 року укладено кредитний договір №1010213551. Позивач просив суд стягнути заборгованість за кредитами, проте не обґрунтував суми заборгованості за цими договорами. Так, визначені позивачем суми процентів не ґрунтуються на умовах договору і наданому позивачем розрахунку, тому і не підлягають задоволенню. Іншого належного розрахунку, який би узгоджувався із матеріалами справи, умовами договору позивач не представив, хоча в цій частині саме на ньому лежить процесуальний обов`язок доказування. Наданий позивачем розрахунок заборгованості за кредитом є відображенням односторонніх арифметичних розрахунків і не є правовою підставою для стягнення відповідних сум. ОСОБА_1 зазначає, що позивачем не надано суду первинних бухгалтерських документів відносно видачі кредиту та його часткового погашення (платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки, та ін.), розміру відсоткової ставки, відповідно до якої банк проводив розрахунок. Тому не має підстав вважати, що розмір заборгованості перед позивачем, а також суми відсотків, зазначені в розрахунку та довідці є правильними.
По кредитному договору №2001184403901 від 30.11.2018 року апелянт зазначила, що у випадку зміни банком кредитного ліміту, банк мав підтвердити такі обставини. Позивач не надав підтвердження направлення їй СМС - повідомлення з інформацією про збільшення розміру кредитного ліміту. Відповідно, вона не була повідомлена належним чином про новий розмір кредитного ліміту, не могла звернутися до банку та особисто подати відповідну заяву про незгоду зі зміною суми ліміту. 
Також зазначає, що позивачем на підтвердження отримання відповідачем кредитних коштів надано виписку з особового рахунку, яка містить дані з 30.11.2018 року по 01.01.2024 рік. Однак, з наданої виписки не вбачається надання позивачем відповідачу кредитних коштів в розмірі 50 000 грн. 
Крім того, позивачем не враховано здійснення систематичних платежів по кредиту на погашення заборгованості, при тому, що загальна сума внесених платежів перевищує 60 000 грн. Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог є підставою для висновку про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки вони ґрунтуються лише на припущеннях. 
Щодо кредитного договору №1010213551 від 10.09.2021 року, ОСОБА_1 зазначає, що відповідно до заяви про приєднання до паспорту споживчого кредиту від 10.09.2021 року вона підтвердила, що отримала у позивача платіжну картку. Однак, для стягнення коштів з боку позивача повинно бути доведено надання ним коштів відповідачу та їх розміру. Позивачем на підтвердження отримання кредитних коштів надано виписку з особового рахунку, яка містить дані з 10.09.2021 року по 01.01.2024рік. Крім того, позивачем не враховано здійснення систематичних платежів по кредиту на погашення заборгованості, при цьому загальна сума внесених платежів, як стверджує скаржник перевищує 7000 грн. 
Отже, просить скасувати рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21 травня 2024 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Скаржник ОСОБА_1 подала до апеляційного суду клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Сторони про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, до суду не явилися.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов наступного висновку.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві.
Судом встановлено, що 30.11.2018 між Акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк» та ОСОБА_1 шляхом підписання заяви на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб було укладено кредитний договір №2001184403901 з встановленим кредитним лімітом 30000 грн.  на 12 місяців, який продовжується на такий же самий період кожного разу після спливу зазначеного строку при відсутності заперечень сторін (а.с.36,37).
В публічній пропозиції АТ «Перший Український Міжнародний Банк» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб зазначені умови і порядок такого обслуговування (а.с. 41-75).
Згідно з Паспортом споживчого кредиту, який підписаний відповідачем 30.11.2018, в якому зазначено, що умови договору про споживчий кредит можуть відрізнятись від інформації, наведеної в цьому Паспорті споживчого кредиту, та будуть залежати від проведеної кредитодавцем оцінки кредитоспроможності споживача з урахуванням, зокрема, наданої ним інформації про майновий та сімейний стан, доходів, тощо (а.с.37).
Як вбачається з довідки про збільшення кредитного ліміту по договору №2001184403901 від 30.11.2018 року відповідачці був встановлений кредитний ліміт 30000 грн., який в подальшому збільшувався до 50 000 грн. (а.с.16).
В розрахунку позивача по кредитному договору від 30.11.2018 № 2001184403901 заборгованість визначена в розмірі 81756,93 гривень, з яких: 49971,87 грн. – заборгованість за кредитом; 31785,06 грн. – заборгованість процентами; 0 грн. – заборгованість за комісією. 

Суд першої інстанціїї вважав такі вимоги обгрунтованими, задовольнив їх повністю. 

Колегія суддів погоджується з висновками суду, виходячи з наступного. 
В силу вимог частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ «ПУМБ»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Судом першої інстанції встановлено та не заперечувалося апелянтом, що між  АТ «ПУМБ» та ОСОБА_1 30.11.2018 укладено кредитний договір №2001184403901.
Позивач вказував, що Позичальнику видано кредитну картку з встановленим лімітом 30 000 грн., який пізніше було підвищено. Вказані обставини підтверджені довідкою банку про збільшення кредитного ліміту по договору №2001184403901 від 30.11.2018 року, з якої вбачається, що відповідачу протягом 30.11.2018 року – 15.10.2020 року було поступово збільшено кредитний ліміт з 30 000 грн до 50 000 грн (а.с.16)
Твердження апеляційної скарги про те, що з виписки по особовому рахунку неможливо побачити зміну кредитного ліміту, не мають значення, оскільки виписка руху коштів на кредитному рахунку відображає тільки операції з грошима, якими відповідач користувалася до грудня 2021 року (а.с.99), і не відображає залишок на рахунку. Крім того, той факт, що відповідач користувалася кредитними коштами в межах наданих їй збільшених кредитних лімітів, була обізнана про такі ліміти, також підтверджується випискою руху коштів, якими вона оперувала і після надання їй 15.10.2020 року кредитного ліміту в розмірі 50 000 грн. Вказуючи в апеляційній скарзі про те, що банк повинен підтвердити факт збільшення кредиту, надавши суду підтвердження направлення їй СМС - повідомлення з такою інформацією, і що вона не була повідомлена належним чином про новий розмір кредитного ліміту, не спростовує той факт, що позичальник користувалася кредитом в наданому розмірі, не ініціювала припинення договірних відносин, як передбачено п.4.3.6.4 кредитного договору, не оспорювала дії банку під час виконання зобов`язань за кредитним договором. Крім того, як вбачається зі справи, для надання послуг СМС-банкінгу в листопаді 2018 року ОСОБА_1 вказувала номер телефону НОМЕР_1 , проте в квітні 2024 року відповідач в матеріалах судової справи вказує інший власний номер телефону НОМЕР_2 , і такі обставини вона суду не конкретизувала, і не роз`яснювала, до якого періоду користувалася зазначеним в заяві на отримання кредиту номером зв`язку, чи повідомляла банк про зміну власних засобів зв`язку. 
Згідно з матеріалами справи станом на 01 січня 2024 року відповідач має заборгованість по кредитному договору від 30.11.2018 № 2001184403901 в сумі 81 756,93 грн, з яких: 49 971,87 грн. – заборгованість за кредитом, 31 785,06 грн. – заборгованість за процентами. З виписки по рахунку вбачається, що перевід заборгованості по відсоткам з стандартної заборгованості у прострочену відбувається і зв`язку із відсутністю погашення заборгованості по кредиту. Сума заборгованих відсотків залежить від суми заборгованості, а не від суми кредитного ліміту, отже, доводи відповідача про безпідставність позовних вимог в цій частині не мають логічного обґрунтування. 
Відповідач, яка є учасником кредитного договору, мала право і можливість перевірити власні витрати і правильність розрахунку заборгованості, між тим, крім загальних заперечень, іншого розрахунку суду не надала. 
Крім того, Верховний Суд у своїй постанові від 25 травня 2021 року у справі №554/4300/16-ц дійшов висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій.
У постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891/15-ц (провадження №61-517св18) зроблено правовий висновок про те, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».
Згідно з вказаною нормою Закону України підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Отже, виписка з рахунку особи, яка відповідає зазначеним вимогам та надана відповідно до вимог закону, є документом, який може бути доказом, і який суду необхідно оцінити відповідно до вимог цивільного процесуального закону при перевірці доводів про реальне виконання кредитного договору.
Таким чином, виписки з особових рахунків відповідача є належними та допустимими доказами щодо надання кредитних коштів, з яких вбачається, що відповідач активно користувалася кредитними коштами та частково сплачувала заборгованість за кредитом, але на вимогу банку від 02.01.20214 року (а.с.14) про погашення заборгованості жодних дій для проведення розрахунку такого боргу не здійснила. 
Будь-яких доказів, які б спростовували проведений позивачем розрахунок заборгованості за вказаним кредитним договором, відповідачем по справі суду надано не було. З руху коштів по рахунку можливо встановити як зняття грошових коштів, так і внесення платежів. Отже, доводи апеляційної скарги про те, що судом не враховано здійснення систематичних платежів по кредиту на погашення заборгованості, при тому, що загальна сума внесених платежів перевищує 60 000 грн., не приводять колегію суддів до іншого висновку, оскільки платежі на погашення кредиту включають не тільки тіло кредиту, а й нараховані відсотки за користування кредитом, про що позичальник була обізнана, підписавши договір - тобто, сума заборгованості за кредитним лімітом змінюється з урахуванням періодичності і строків погашення кредиту. 
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Колегією суддів встановлено, що відповідач не довела належного повернення кредитних коштів у розмірі та на умовах, визначених кредитним договором від 30.11.2018 року, розрахунок заборгованості не спростувала. 
Перевіряючи доводи апеляційної скарги про недоведеність вимог до відповідача за зобов`язаннями по кредиту від 10.09.2021 року, апеляційний суд прийшов до наступного висновку. 
10.09.2021 між Акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк» та ОСОБА_1 шляхом підписання заяви на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб було укладено кредитний договір №1010213551. За умовами договору банк надав позичальнику кредит у сумі  14 300 грн., на строк 24 місяці, розмір процентної ставки 0,01 % річних, розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості 2,99% (а.с.38-40).
Паспорт споживчого кредиту, з яким відповідач ознайомилася 10.09.2021 року включає інформацію про кредит до укладення договору (а.с.12). 
Банк взяті на себе зобов`язання, виконав у повному обсязі, та надав відповідачу кредитні кошти за договором №1010213551 від 10.09.2021 у розмірі 14 300.00 грн., що підтверджується копією платіжної інструкції від 10.09.2021 (а.с.13). 
Із заяви ОСОБА_2 від 10 вересня 2021 року вбачається, що строк дії кредиту становить 24 місяців з дня надання кредиту, і позичальник щомісяця погашає його платежами згідно з графіком, погодженим сторонами. (а.с. 38)
Відтак, підписана ОСОБА_1 заява містить домовленості сторін щодо строку дії договору та розміру процентної ставки, що свідчить про те, що позичальник ознайомилася з умовами кредитування.
02.01.2024 банк письмово звернувся до відповідача з вимогою повернути кредитні кошти з метою виконання   Договору №1010213551 (а.с.14-15).
З наданого банком розрахунку вбачається, що відповідач станом на 01.01.2024 має заборгованість за кредитним договором №1010213551 від 10.09.2021 року у розмірі 19372.02 грн, яка складається з 11830.79 грн. заборгованості за кредитом, 1.79 грн. заборгованості за процентами; 7 539.44 грн. заборгованості за комісією (а.с. 30-32).

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що вимоги банку частково обґрунтовані, зокрема, в частині наявності заборгованості за тілом кредиту та заборгованості за процентами, але відмовив у вимогах банку про сягнення суми заборгованості з комісії за обслуговування кредиту у розмірі 7 539.44 грн..

Позивач рішення суду не оскаржує.

Відповідач в апеляційній скарзі не заперечує, що отримала у позивача кредитні кошти, однак ввважає, що для стягнення коштів позивачем повинно бути доведено надання ним коштів відповідачу у визначеній сумі. На думку відповідача, виписка з особового рахунку не підтверджує такі обставини, і позивачем не враховано здійснення систематичних платежів по кредиту на погашення заборгованості, хоча відповідач внесла суму більше 7000 грн.

Разом з тим факт надання відповідачу кредитних коштів за договором №1010213551 від 10.09.2021 у розмірі 14 300.00 грн. підтверджується письмовими доказами - копією платіжної інструкції від 10.09.2021 (а.с.13). 
З розрахунку заборгованості, проведеної в межах дії кредитного договору ( з 10.09.2021 року по 29.06.2023 року) вбачається, що з урахуванням платежів на погашення кредиту, проведених позивачальником сума заборгованоссті за тілом кредиту складає 11830,79 грн., 1,79 грн. заборгованості за процентами. (а.с.32). 
Колегія суддів не погоджується з твердженнями апеляційної скарги про те, що відсутність пояснень алгоритму розрахунку заборгованості є підставою для відмови в позові, оскільки з умов договору встановлено всі складові кредиту: сума кредиту, строк кредитування, відсоткова ставка, графік і розмір ануїтетних платежів погашення кредиту, що дає можливість перевірити вимоги позивача. Письмовими доказами підтверджений факт надання кредитних коштів. 
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Принцип оцінки доказів «поза розумним сумнівом» полягає в тому, що розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, підтверджених доказами.
Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність.
Певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року, справа № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19).
Таким чином, апеляційний суд вважає доведеними ті обставини, що ОСОБА_1 , отримавши грошові кошти у порядку та на умовах, що визначені укладеними договорами, взяті на себе зобов`язання не виконала, у передбачені в договорах строки отримані у кредит грошові кошти та нараховані відсотки не повернула, у зв`язку з чим у неї виникла заборгованість за кредитними договорами від 30.11.2018 року та від 10.09.2021 року по тілу та відсоткам, яку суд першої інстанції стягнув з відповідача.
Відповідач не оспорювала жодний з кредитних договорів, не зверталася з вимогами про розірвання договорів у зв`язку із порушенням банком умов договору. Розрахунки заборгованості відповідачем в апеляційній скарзі не спростовані, оскільки доводи апеляційної скарги стосуються загальної критики наданих позивачем доказів з метою переоцінки вказаних доказів апеляційною інстанцією. 
Аналіз наведених правових норм та встановлених обставин дає колегії суддів підстави для висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, дослідив наявні у справі докази і дав їм належну правову оцінку, з урахуванням відсутності апеляційної скарги позивача, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог АТ «ПУМБ» .
Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129).
Доводи апеляційної скарги в їх сукупності не можуть бути підставою для скасування законного і обґрунтованого судового рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо установлення обставин справи, які були предметом дослідження й оцінки судом. Аргументи, зазначені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, були перевірені судом першої інстанції, їм судом надана мотивована оцінка. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
Оскаржене судове рішення відповідає таким критеріям. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Апеляційна скарга задоволенню не підлягає, відповідно, не підлягають стягненню з позивача понесені судові витрати зі сплати судового збору у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції. 
Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21 травня 2024 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 15 листопада 2024 року.

Судді                                                   Є.Є. Мальцева
В.М. Луганська
В.Д.Фединяк