ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
11 грудня 2024 року                     
м. Київ
 
справа № 344/17548/21
провадження № 61-10408св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І., суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Пархоменка П. І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу  ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Греськом Василем Васильовичем, на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 18 червня 2024 року у складі колегії суддів: Мальцевої Є. Є., Баркова В. М., Девляшевського В. А.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
04 листопада 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син ОСОБА_3 . Рішенням Івано-Франківського міського суду від 25 січня 2017 року шлюб між сторонами розірвано, неповнолітнього сина залишено проживати з матір`ю ОСОБА_1 . Відповідач не проявляв батьківської турботи до дитини, не піклувався про його фізичний і духовний розвиток, навчанням у школі, не цікавився підготовкою до самостійного життя, не підтримував його матеріально. У листопаді 2019 року Івано-Франківським відділом поліції відкрито кримінальне провадження відносно відповідача з приводу умисної несплати аліментів на утримання неповнолітньої дитини, яка має інвалідність з дитинства. 
ОСОБА_2 ухилявся від виконання батьківських обов`язків щодо сина, не цікавився життям, здоров`ям дитини, не спілкувався з дитиною, не створював належні умови для отримання дитиною освіти, не забезпечував необхідного харчування, медичного догляду та лікування дитини. 
Просила суд позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 01 грудня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Позбавлено ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 03 'серпня 2022 року за № 705 вирішено надати висновок Івано-Франківському міському суду Івано-Франківської області щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
ОСОБА_2 не піклується про неповнолітнього сина, не забезпечує дитині необхідного виховання, не спілкується з ним в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, не створює умов для отримання ним освіти, тобто ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню сина.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 18 червня 2024 року апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Крутня І. В. задоволено. Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 01 грудня 2022 року скасовано. В задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Попереджено ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання сина ОСОБА_3 . Покладено на орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради контроль за виконанням ОСОБА_2 своїх батьківських обов`язків відносно сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що матеріали справи не містять доказів того, що поведінка ОСОБА_2 відносно неповнолітнього сина ОСОБА_3 є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками. Суд першої інстанції поспішно погодився із висновком органу опіки та піклування, належно не обґрунтованим по причині неповного вивчення комісією з питань захисту прав дитини думки самого ОСОБА_4 , не з`ясування причин невиконання відповідачем своїми батьківськими обов`язками. Натомість докази, що стосовно відповідача представниками служби у справах дітей вживались заходи впливу з цього приводу, в матеріалах справи відсутні, підстав для позбавлення батьківських прав орган опіки та піклування фактично не встановив, крім того, що відповідач проживає в іншій країні та має заборгованість по аліментах. Матеріали справи не містять негативних характеристик та доказів винної поведінки відповідача. Відповідач заперечує проти позбавлення батьківських прав та хоче брати участь у житті сина, мати можливість бачитись з ним, що підтверджує небайдуже ставлення батька. 
У цій справі не встановлено обставин, які б однозначно свідчили про те, що ОСОБА_5 свідомо не бажає спілкуватися з дитиною, брати участь у її вихованні, остаточно самоусунувся від виконання своїх обов`язків з виховання сина, який залишився проживати з матір`ю. Тому позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно його неповнолітнього сина є передчасним та не відповідає інтересам дитини. Наявні в матеріалах справи докази вказують на помилки у поведінці відповідача, неправильні кроки у вихованні дитини та недостатню участь батька у житті сина, однак не можуть слугувати підставою для позбавлення батьківських прав.
Аргументи учасників справи
20 липня 2024 року ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 18 червня 2024 року, рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 01 грудня 2022 року залишити в силі. 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що апеляційний суд не врахував встановлені обставини справи про те, що відповідач свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не приймає участь у вихованні сина, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не створює умов для отримання ним освіти. Саме позивач самостійно займається вихованням, розвитком та несе обов`язок по утриманню сина, тоді коли відповідач має заборгованість по сплаті аліментів на сина, проживає в іншій країні. Згідно з висновком щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідача, затвердженого рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 03 серпня 2022 року, зазначено, що 11 січня 2022 року практичним психологом навчального закладу було проведено психодіагностичне обстеження дитини. За результатами діагностики спостерігається, зокрема, що дитина з батьком не спілкується вже багато років, ставлення до нього негативне. Разом з тим, в суді першої інстанції дитина висловила свою думку щодо доцільності позбавлення батька прав щодо нього та участі батька у його вихованні. На зазначені обставини апеляційний суд не звернув увагу. При цьому відповідач не надав будь яких доказів, що підтверджують наявність у нього об`єктивних і непереборних перешкод, які б заважали йому брати участь у вихованні сина. Поведінка особи, яка свідомо змінює країну проживання, не бере участі у вихованні дитини, свідчить про її ухилення від виконання батьківських обов`язків у розумінні статті 164 СК України і може бути підставою для позбавлення цієї особи батьківських прав щодо дитини. Заперечення відповідача проти позбавлення батьківських прав не є підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки його заперечення не містять відповідного обґрунтування, яке б свідчило про його бажання змінити поведінку. 
Апеляційний суд зазначив, що погашення заборгованості по аліментам свідчить про виправлення поведінки відповідача та повернення його інтересу до дитини, що є помилковим, оскільки зазначені обставини спростовуються розрахунком заборгованості по аліментам станом на 01  липня 2024 року, відповідно до якого у відповідача наявна заборгованість за період із січня 2020 року по червень 2024 року на загальну суму 161 612,90 грн. При цьому будь-які відомості про сплату боржником аліментів відсутні. Тобто, апеляційний суд мав всі підстави залишити рішення суду першої інстанції без змін. 
Крім цього, апеляційний суд порушив її права, оскільки вона мала бажання бути присутньою в судовому засіданні та щоб дитина в суді висловила свою думку щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав, просила відкласти розгляд справи у зв`язку з її перебуванням з дитиною за межами України з метою надання їй часу для повернення в Україну, безпідставно відхилив клопотання та розглянув апеляційну скаргу.
Апеляційний суд порушив принцип змагальності, а саме долучив до матеріалів справи докази від відповідача, не переконавшись в отриманні позивачем цих доказів, які суттєво вплинули на результат розгляду справи.
25 жовтня 2024 року ОСОБА_2 подав відзив на касаційну скаргу, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, постанову апеляційного суду - без змін.
Відзив мотивовано тим, що апеляційний суд дійшов правильного висновку, що позбавлення батьківських прав відповідача не відповідатиме інтересам самої дитини і застосування такого заходу, в даному випадку це не є необхідним. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
При встановленні фактичних обставин справи, суд першої інстанції лише зосередився на особі позивача, виключно позитивної оцінки її особистості, оцінки особистості відповідача не дав, не встановив свідомого ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків. Позивачка навмисно приховує факт проживання закордоном, наразі в Республіці Чехія. Не зазначила суду про те, що зверталась до суду на території Чеської Республіки з позовом про стягнення аліментів. Обставини того, що на час розгляду справи матеріальним забезпеченням дитини, її вихованням і розвитком займається мати, не свідчить безумовно про те, що батько дитини не бажає брати участь у її утриманні і вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками. Позивачка не наводить, яка реальна мета має бути досягнута шляхом позбавлення батьківських прав батька, як це змінить існуючу ситуацію на кращу і сприятиме захисту інтересу сина.
Відповідач заперечує проти позбавлення батьківських прав, що підтверджує його інтерес до сина, виключних підстав для позбавлення його батьківських прав немає.
Щодо порушення принципу змагальності доводи касаційної скарги є необґрунтованими. Позивачка надала відзив на апеляційну скаргу, скористалась своїм процесуальним правом щодо надання заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги, була повідомлена належним чином про час та місце розгляду справи. Застосуванню норм матеріального права передує встановлення обставин у справі та підтвердження їх відповідними доказами. Суд апеляційної інстанції має право досліджувати нові докази, якщо неподання таких доказів до суду першої інстанції зумовлене поважними причинами. Суд апеляційної інстанції не порушив норми матеріального права, відповідач не брав участі у розгляді справи судом першої інстанції, то він був позбавлений надати суду докази на які посилається як на підставу своїх заперечень.
Межі та підстави касаційного перегляду, рух справи
Ухвалою Верховного Суду від 12 серпня 2024 року звільнено ОСОБА_1 від сплати судового збору за подання касаційної скарги. Відкрито касаційне провадження у справі. 
В зазначеній ухвалі вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені пунктом 1, 4, частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 01 липня 2020 року у справі № 138/96/17, від 08 грудня 2021 року у справі № 311/563/20, від 21 липня 2021 року у справі №  202/7712/18, від 26 квітня 2022 року у справі № 520/8264/19, від 29  вересня 2021 року у справі № 459/3411/18, апеляційний суд не дослідив зібрані у справі докази - пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України, судові рішення ухвалено з порушенням пунктів 1, 4 частини третьої статті 411 ЦПК України).
Ухвалою Верховного Суду від 11 листопада 2024 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 про прийняття доказів відмовлено.
Ухвалою Верховного Суду від 19 листопада 2024 року справу призначено до судового розгляду.
Фактичні обставини справи 
Суди встановили, що батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . 
Дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , має інвалідність з дитинства.
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 25 січня 2017 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано, неповнолітнього сина ОСОБА_3 залишено проживати з матір`ю ОСОБА_1 . 
Згідно з витягом з ЄРДР 01 листопада 2019 року внесені відомості на підставі частини першої статті 164 КК України відносно ОСОБА_2 . 
Довідкою державного виконавця підтверджено, що відповідач ОСОБА_2 має заборгованість зі сплати аліментів на утримання сина ОСОБА_3 . 
З інформації директора школи та класного керівника вбачається, що батько дитини ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , за час навчання його сина у 9 класі ліцею не був присутнім на батьківських зборах, не спілкувався з класоводом та класним керівником, не проявляв інтересу до навчання сина, не цікавиться його успіхами.
Відповідно до висновку органу опіки та піклування від 03 серпня 2022 року № 705 визначено доцільним позбавити відповідача ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітнього сина ОСОБА_4 , так як батько дитини, який свідомо змінив місце проживання, не бере безпосередньої участі у вихованні дитини, ухиляється від виконання батьківських обов`язків.
Рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 03 серпня 2022  року № 705 вирішено надати висновок Івано-Франківському міському суду Івано-Франківської області щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
Позиція Верховного Суду
Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частини восьма, дев`ята статті 7 СК України).
Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини (стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року).
Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).
Європейський суд з прав людини наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 57, 58, від 07 грудня 2006 року).
Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини (пункти 1-6 частини першої статті 164 СК України).
При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (частина четверта статті 19 СК України).
Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21 (провадження № 61-8918сво23) вказано, що «тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає можливість зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Подібні правові висновки щодо застосування відповідних норм СК України викладені у постановах Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц, від 23 січня 2020 року в справі № 755/3644/19 та від 23 червня 2021 року в справі № 953/17837/19».
Схожі висновки зроблені у постановах Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 202/7712/18, від 08 грудня 2021 року у справі № 311/563/20 та інших, на які є посилання в касаційній скарзі.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2019 року в справі № 631/2406/15-ц зазначено, що «зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. За обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, а також наявності конфлікту між колишнім подружжям, які створивши нові сім`ї не можуть дійти порозуміння у питаннях виховання спільної дитини, а також те, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про наявність правових підстав для позбавлення його батьківських прав. Висновок органу опіки та піклування в особі Нововодолазької районної державної адміністрації Харківської області від 05 лютого 2016 року, згідно якого було визнано за доцільне позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітньої доньки ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду (частини 5, 6 статті 19 СК України). З урахуванням наведеного, висновки судів попередніх інстанцій про те, що зазначені позивачем обставини свідчать про умисне ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків та є підставою для позбавлення його батьківських обов`язків відносно доньки є помилковими».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 квітня 2024 року у справі № 553/449/20 (провадження № 61-2701св24) вказано, що:
«очевидно, що сімейні відносини мають «складний» характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини. У цій справі подібні ризики були відсутні. Простої бездіяльності з боку батька недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав. 
Навіть якщо припустити, що саме бездіяльність батька призвела до розриву зв`язків між ним та його донькою, а не будь-яке ймовірне батьківське відчуження або психологічні маніпуляції над дитиною з боку її матері, то ця обставина не є достатньою для позбавлення батька батьківських прав щодо його доньки. Особливо в ситуації, коли батько наполегливо вказував, що він хоче відновити та розвивати стосунки зі своєю донькою; апеляційний суд, крім факту, що батько не підтримував з донькою відносини з 2015 року, не встановив будь-яких інших фактів, які могли б виправдати позбавлення батька батьківських прав. Судами не було встановлено, що батько не відповідав вимогам, необхідним для виховання дітей, або що він коли-небудь заподіював шкоду своїй доньці, або що він становив загрозу для здоров`я та розвитку дитини, або що спілкування із батьком могло порушити відповідні права дитини. Касаційний суд, з урахуванням змісту частини четвертої статті 22 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», підкреслює, що в цій справі ні позивачка не посилалася на підставу наявності домашнього насильства, ні суди не встановили, таких фактів, проаналізувавши надані докази. Тобто у цій справі ні життя, ні фізична недоторканність, ні здоров`я, ні психологічний стан дитини не були зачеплені, і відсутні інші виняткові обставини. 
За вісім років відсутності спілкування з батьком дитина дійсно встановила міцні родинні зв`язки зі своєю матір`ю, вітчимом. Для дитини це є її сім`я, і вона не пам`ятає батька. Однак у цих відносинах не було нічого, що могло б виправдати позбавлення її можливості відновити зв`язок зі своїм біологічним батьком. З метою захисту найкращих інтересів дитини очевидно, що дитині краще залишатися в сім`ї, з якою у неї вже склався відповідний зв`язок. Втім цього недостатньо, щоб виправдати позбавлення батька будь-якого спілкування з дитиною і можливості такого спілкування в майбутньому. 
Таким чином, позбавлення батька всіх батьківських прав не відповідає критерію пропорційності; хоча період, протягом якого батько не підтримував контакту донькою тривав достатньо довго, особливо для дитини її віку, цей фактор сам по собі не може виключати можливість відновлення зв`язків між донькою і її біологічним батьком. Фактична повага до сімейного життя вимагає, щоб майбутні відносини між батьком і дитиною визначалися з урахуванням усіх важливих факторів, а не просто спливом часу; діти мають право на врахування їхньої думки і на те, щоб бути заслуханими з питань, що торкаються їх інтересів. Зокрема, в силу того, як із спливом часу діти стають більш зрілими і здатними сформулювати свою думку, суди повинні належним чином враховувати їх погляди і почуття, а також їх право на повагу до їхнього особистого життя. Водночас їх погляди необов`язково залишаються незмінними, і їх заперечення, яким слід надавати належного значення, необов`язково є достатніми для того, щоб превалювати над інтересами батьків, особливо щодо того, що стосується регулярного спілкування зі своєю дитиною. Вочевидь право дитини на висловлення своєї думки не потрібно тлумачити як фактичне надання дітям безумовного права вето без аналізу будь-яких інших факторів або без проведення оцінки для визначення їхніх найкращих інтересів; у цій справі надання батькові можливості відновити контакт зі своєю донькою, з урахуванням встановлених обставин, не позначиться негативно на зв`язках дитини з її існуючою сім`єю. 
Натомість апеляційний суд не врахував можливість відновлення зв`язків між батьком та донькою, а звернув увагу лише на існуючі відносини; повну й абсолютну заборону контактів між дитиною та біологічним батьком не можливо використовувати як засіб виховання або покарання батька. Натомість на думку апеляційного суду, батьківська бездіяльність батька протягом восьми років, по суті виправдовувала позбавлення його права на сімейне життя. Надання батькові можливості спілкуватися зі своєю донькою не поставить під загрозу благополуччя дівчинки, а навпаки сприятиме відновленню контактів з її біологічним батьком і відповідатиме її найкращим інтересам».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 листопада 2023 року у справі № 522/9895/22 зазначено, що «доводи касаційної скарги про ненадання відповідачем, який перебуває за кордоном, матеріальної допомоги на утримання дитини, колегія суддів не приймає, оскільки вказана обставина в силу положень статті 164 СК України не є підставою для позбавлення особи батьківських прав, адже сама по собі не свідчить про ухилення відповідачем від виконання обов`язків із виховання дитини».
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частини перша, друга та третя статті 367 ЦПК України).
Апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, встановив, що позивач не надала беззаперечних доказів, які б свідчили про наявність винної поведінки відповідача по ухиленню від виконання своїх обов`язків щодо виховання та утримання дитини, або інших обставин, які в силу приписів частини першої статті 164 СК України є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав, відповідач заперечує проти позбавлення батьківських прав та хоче брати участь у житті сина, мати можливість бачитись з ним. Апеляційний суд врахував, що позбавлення батьківських прав є виключним заходом впливу на батьків,висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно його неповнолітнього сина є недостатньо обґрунтованим, оскільки складений без врахування всіх обставин справи, зокрема, без з`ясування причин нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками. 
За таких обставин апеляційний суд зробив правильний висновок про відсутність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки таке позбавлення не буде відповідати якнайкращим інтересам дитини.
Висновки, викладені апеляційним судом в оскарженій постанові, з урахуванням обставин цієї справи, не суперечать висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду, на які є посилання в касаційній скарзі.
Колегія суддів приймає доводи касаційної скарги, що апеляційним судом долучено до матеріалів справи докази від відповідача не переконавшись в отриманні позивачкою цих доказів.
Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними (частина дев`ята статті 83 ЦПК України).
Аналіз матеріалів справи свідчить, що: в справі наявне клопотання  ОСОБА_6 від 22 травня 2024 року про відкладення розгляду справи 18 червня 2024 року, у зв`язку з її перебуванням з дитиною за межами України (а. с. 147-149); 23 травня 2024 року засобами електронного зв`язку позивач надіслала заяву до апеляційного суду, до якої додала поточні розрахунки заборгованості по аліментам за виконавчими листами № 344/1981/2014, № 344/5391/2018; 17 червня 2024 року ОСОБА_2 через підсистему «Електронний суд» подав додаткові пояснення у справі разом з клопотанням про долучення аналогічних доказів - поточних розрахунків заборгованості по аліментам(з доказами направлення їх позивачу засобами поштового зв`язку, а. с. 162-175); 18 червня 2024 року апеляційний суд протокольною ухвалою задовольнив клопотання представника відповідача про прийняття нових доказів (а. с. 176-179) та прийняв оскаржену постанову.
За таких обставин колегія суддів погоджується з відповідними доводами касаційної скарги та констатує порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, який не переконався чи отримані подані  ОСОБА_2 докази позивачем.
Разом з тим, касаційний суд також враховує, що апеляційний суд відмовив у позові за недоведеністю підстав для позбавлення  ОСОБА_2 батьківських прав, які передбачені частиною першою статті 164 СК України, а сама лише наявність заборгованості зі сплати аліментів не є такою підставою. Тому необґрунтованими є доводи касаційної скарги, що вказане порушення суттєво вплинуло на результат розгляду справи та є порушенням принципу змагальності.
Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд порушив права позивача, оскільки вона мала бажання бути присутньою в судовому засіданні та щоб дитина в суді висловила свою думку щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав, просила відкласти розгляд справи у зв`язку з її перебуванням з дитиною за межами України з метою надання їй часу для повернення в Україну, оскільки заява ОСОБА_6 таких доводів не містить (а. с. 147-149).
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина перша статті 410 ЦПК України).
Правило про те, що «не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань» стосується випадків, коли такі недоліки не призводять до порушення основних засад (принципів) цивільного судочинства (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року по справі № 522/18010/18 (провадження № 61-13667сво21).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, не дають підстав для висновку, що оскаржене судове рішення ухвалене без додержання норм процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржене судове рішення ? без змін, а тому судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.
Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 18 червня 2024 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                    В. І. Крат
 
Судді:                                                                                     Д. А. Гудима
 
І. О. Дундар
 
                                                                                              Є. В. Краснощоков
 
                                                                                              П. І. Пархоменко