ПОСТАНОВА 
іменем України

01 жовтня 2024 року                                                         м. Кропивницький

справа № 398/1921/23
провадження № 22-ц/4809/1104/24 

       Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах Чельник О.І. (головуючий, суддя-доповідач), Голованя А.М., Дьомич Л.М., 
за участю секретаря судового засідання Антошиної А.В.,

учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої дії адвокат Ковальова Тетяна Юріївна, на рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської областівід 10 травня 2024 року у складі судді Молонової Ю.В.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про повернення безпідставно набутих грошових коштів.
В обґрунтування заяви посилалася на те, що у 2017 році вона разом зі своїм чоловіком ОСОБА_3 винайняли квартиру у ОСОБА_2 , яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Між сторонами була усна домовленість про те, що позивач та її чоловік заплатять за найм квартири відповідачці на 3 роки вперед з подальшим викупом квартири для проживання. Вартість квартири визначили у 13000 доларів США, строк виплати - 5 років. Сторони розрахували, що найм квартири за три роки, тобто з 2017 року (з моменту вселення позивачки та її сім`ї) до 2019 року становить 26000 грн. Тому позивач передала на користь відповідача належні їй грошові кошти у сумі 26000 грн в рахунок оплати за найм квартири. Вказала, що 26 липня 2017 року ОСОБА_4 зареєстрував ОСОБА_1 та її доньку ОСОБА_5 в найманій квартирі, вони протягом тривалого часу проживали у зазначеній квартирі як власники, підтримували її нормальний технічний стан, займалися господарством та сплачували комунальні платежі.
У жовтні 2022 року ОСОБА_2 почала приводити покупців на квартиру, де вона проживала разом із своєю сім`єю, тому сім`я змушена була з`їхати із спірної квартири. Коли вона разом з чоловіком повернулась, щоб забрати речі, між нею та відповідачкою виникла сварка, після якої остання сказала, що не поверне ніяких коштів. У подальшому відповідачка запропонувала їм залишитись проживати у квартирі, проте змінила ціну викупу квартири на 16000 дол США. Не погоджуючись з новими умовами вона попросила повернути сплачені кошти за квартиру у сумі 130000 грн. Відповідачка відмовилась, мотивуючи це тим, що вона увесь цей час не сплачувала за найм квартири. Однак, домовленість між сторонами полягала в тому, що вони виплачували кошти за викуп, тобто без плати за найм та виселятись не збирались, а були змушені на це через підняття установленої ціни за викуп квартири та постійне нехтування інтересами сім`ї (неодноразовий привід покупців для показу квартири).
Також вказала, що вона залишає квартиру з ремонтом, що значно підвищить ціну для продажу даної квартири. Сторони писали розписки за кошти, які вона віддавала саме за викуп квартири, а саме 16 червня 2020 року позивачка внесла за поступовий викуп квартири грошові кошти у сумі 50000 грн. 03 жовтня 2020 року позивач внесла платіж за викуп квартири у сумі 50000 грн, 03 серпня 2021 року внесла платіж за викуп квартири у сумі 30000 грн.
22 березня 2023 року ОСОБА_2 без попередження зняла з реєстрації із спірної квартири її та малолітню дочку ОСОБА_5 , що вказало на те, що відповідач не збирається повертати кошти, що свідчить про безпідставне заволодіння відповідачем належними їй грошовими коштами у сумі 130000 грн.
Посилаючись на зазначені обставини просила стягнути з відповідача на свою користь 130000 грн безпідставно набутих грошових коштів.
Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської областівід 10 травня 2024 року відмовлено у задоволенні позову.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням  ОСОБА_1 , в інтересах якої дії адвокат Ковальова Т.Ю., подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, просила вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення її позову.
ОСОБА_2 направила до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просила рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської областівід 10 травня 2024 рокузалишити без змін, а апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої дії адвокат Ковальова Т.Ю., без задоволення. Вважала, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального права.
У судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 та її представник адвокат Ковальова Т.Ю. підтримали доводи поданої апеляційної скарги, просили її задовольнити.
ОСОБА_2 та її представник адвокат Харута В.А. просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено письмовими доказами по справі, що ОСОБА_1 передала ОСОБА_2 грошові кошти 16 червня 2020 року у розмірі 50000 грн, 03 жовтня 2020 року у розмірі 50000 грн, 03 серпня 2021 року у розмірі 30000 грн, на загальну суму 130000 грн за квартиру АДРЕСА_2 , про що свідчать підписи сторін про передачу коштів та що не заперечувалось сторонами у судовому засіданні (т.1 а.с.12-13).
Копії квитанцій застосунку «ПриватБанк» свідчать про те, що ОСОБА_1 також сплачувала комунальні послуги за адресою: АДРЕСА_1 , а також здійснювала платежі по кредитному договору з 19.08.2017 по 19.01.2018 (т.1 а.с.24-27, 29).
У судовому засіданні суду першої інстанції, яке відбулось 10 травня 2024 року, були допитані свідки ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , які підтвердили доводи, викладені у позові. Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні повідомив, що він є чоловіком ОСОБА_2 та власником квартири  АДРЕСА_3 , щодо існування між сторонами домовленості про купівлю-продаж квартири заперечував (т.1 а.с.162-163).
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку про те, що доводи заявника не знайшли свого підтвердження та суд позбавлений можливості виявити справжню природу правовідносин між сторонами з приводу грошей у сумі 130000 грн, які були передані ОСОБА_2 від ОСОБА_1 .
Апеляційний суд не може погодитись з такими висновками суду, виходячи з такого.
Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з частиною першою статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.
Відповідно до частини першої статті 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.
Предметом регулювання Глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17).
Згідно із частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка, набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.
Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.
Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість зробити висновок про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).
Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, у наслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених частиною другою статті 11 ЦК України.
Якщо поведінка набувача, потерпілого не свідчить про існування та виконання договірного зобов`язання, то у разі виникнення між ними спору щодо повернення майна, яке знаходиться у набувача, на спірні правовідносини поширюються положення статті 1212 ЦК України.
Аналогічні за змістом висновки містяться у постановах Верховного Суду від 23 березня 2020 року у справі № 726/707/16-ц (провадження № 61-12155св19), від 14 квітня 2020 року у справі № 495/2442/16-ц (провадження № 61-15428св19), від 11 листопада 2020 року у справі № 522/19690/18 (провадження № 61–15125св19).
З матеріалів справи убачається, що 16 червня, 03 жовтня 2020 року та 03 серпня 2021 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 грошові кошти на загальну суму 130000 грн, про що свідчать підписи сторін про передачу коштів (т.1 а.с.12-13).
Відповідно до зазначених письмових доказів по справі грошові кошти на загальну суму 130000 грнпередавалися за квартиру  АДРЕСА_3 , про що сторони не заперечували, однак  сторона відповідача стверджувала, що вказані кошти сплачені за оренду квартири, а сторона позивача – викуп квартири, у якій проживала разом із сім`єю та сплачувала комунальні платежі. Суд не зміг встановити природу сплачених коштів, оскільки інформації щодо сплати зазначених коштів, як авансу на виконання договірних домовленостей про наступне відчуження нерухомості, або визначення сплачених коштів, як плату за оренду квартири, письмові докази по справі не містять.  
ОСОБА_1 пояснювала, що зазначені кошти були сплачені за майбутній викуп квартири, однак будь-які договірні відносини між сторонами відсутні. Попередній договір або договір купівлі-продажу квартири, які б за своєю формою та змістом відповідали б вимогам закону, між сторонами у справі укладені не були, як не було укладено і договору найму (оренди) квартири. Отже, грошові кошти на загальну суму 130000 грн, передані відповідачеві, не можуть вважатися ані завдатком, ані авансом, ані орендною платою.
Апеляційний суд вважає, що письмові докази з підписами сторін лише фіксують передачу коштів між сторонами, однак не підтверджують факту існування між сторонами певних договірних відносин. 
В матеріалах справи відсутні жодні докази, які б свідчили про наявність правових підстав, а саме, угоди, правого акту тощо, які б підтверджували правомірність набуття ОСОБА_2 коштів від ОСОБА_1 в такий спосіб, щоб такі не підлягали поверненню.
Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.
Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.
Тобто, у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 01 квітня 2019 року у справі №904/2444/18, від 23 квітня 2019 року у справі №918/47/18, від 23 січня 2020 року у справі №910/3395/19, від 19 січня 2022 року у справі № 202/2965/21.
Тому, правовідносини, які склалися між сторонами щодо отримання відповідачем грошових коштів від позивача не врегульовані на рівні правочину, а тому за своєю правовою природою не є договірними правовідносинами, що не виключає застосування положень ст.1212 ЦК України.
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
При розгляді даної справи по суті сторона відповідача не надала будь-яких належних доказів у розумінні статті 77 ЦПК України на спростування доводів, наданих позивачем, та на підтвердження своїх доводів про укладення між сторонами договору найму (оренди) квартири у порядку, передбаченому главою 58 розділу другого книги п`ятої ЦК України. 
Тому колегія суддів приходить до висновку про те, що отримані  ОСОБА_2 кошти у розмірі 130000 грн є безпідставно набутими, які підлягають стягненню на підставі ст.1212 ЦК України.
Згідно з ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Пунктом першим частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Статтею 137 ЦПК встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 вказано, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами по справі, що під час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанції правнича допомога позивачу надавалась адвокатом Ковальовою Т.Ю. на підставі договору про надання правової допомоги 11 квітня 2023 року та від 28 травня 2024 року, а також ордерів серії ВА №1049236 та ВА №1082018 (т.1 а.с.30-32,173-175).
Детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом за договором про надання правової допомоги від 11 квітня 2023 року, визначено, що адвокатом були надані послуги загальною вартістю 8000 грн, які були сплачені позивачем згідно із квитанцією до прибуткового касового ордера від 11 квітня 2023 року №13-04 (т.1 а.с.33-34).
Крім того, детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом за договором про надання правової допомоги від 28 травня 2024 року, визначено, що адвокатом були надані послуги загальною вартістю 4000 грн, які були сплачені позивачем згідно із квитанцією до прибуткового касового ордера від 28 травня 2024 року №05-24 (т.1 а.с.179-180).
Апеляційний суд, враховуючи обсяг наданих адвокатом послуг та виконаної роботи приходить до висновку про стягнення витрат на правничу допомогу, понесених ОСОБА_1 за представництво по справі №398/1921/23 в суді першої та апеляційної інстанції, у загальному розмірі 8000 грн.
Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, що у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати, які було сплачено за подання позовної заяви та подання апеляційної скарги по справі у загальному розмірі 2684 грн.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За таких обставин колегія суддів вважає, що висновки суду не відповідають обставинам справи, що призвело до неправильного застосування судом норм матеріального права, а відтак і помилкового визначення юридичних наслідків цих обставин. Зазначене відповідно до вимог ч.1 ст.376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду з ухваленням нового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої дії адвокат Ковальова Тетяна Юріївна, задовольнити.
Рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської областівід 10 травня 2024 рокускасувати та ухвалити нове.
Позов  ОСОБА_1 задовольнити.
Стягнути з  ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_4 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП  НОМЕР_2 ,    АДРЕСА_5 ) 130 000 (сто тридцять тисяч) грн безпідставно набутих грошових коштів.
Стягнути з  ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_4 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП  НОМЕР_2 ,    АДРЕСА_5 ) судовий збір у розмірі 2684 (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) грн.
Стягнути з  ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_4 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП  НОМЕР_2 ,    АДРЕСА_5 ) витрати на правничу допомогу понесені в суді першої та апеляційної інстанції у розмірі 12 000 (дванадцять тисяч) грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 08 жовтня 2024 року.

Головуючий суддя         О.І. Чельник

Судді        А.М. Головань

                Л.М. Дьомич