ПОСТАНОВА 
Іменем України

21 листопада 2024 року                                                         м. Кропивницький

справа № 401/2514/23
провадження № 22-ц/4809/1130/24 

       Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючий суддя - Дьомич Л. М. (суддя - доповідач), судді - Головань А. М., Дуковський О. Л.,
за участю секретаря судового засідання Соловйової І.О.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ;
відповідач - ОСОБА_2 ;
відповідач - ОСОБА_3 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання правочину удаваним за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 02 травня 2024 року (суддя Іващенко В.М.).
       В С Т А Н О В И В :
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання правочину купівлі-продажу квартиру АДРЕСА_1 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 удаваним. 
Позов мотивує тим, що з 1999 року спільно з ОСОБА_2 проживали однією сім`єю, шлюб був між ними зареєстрований 25 липня 2008 року. 
За час спільного проживання, а саме 27 лютого 2002 року придбали у ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 . 
Придбання квартири зареєстрували як нібито подарунок на ім`я ОСОБА_2 , хоча насправді квартиру купили за спільні кошти, які ОСОБА_1 особисто передав ОСОБА_4 під час укладення договору дарування. 
В спірній квартирі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 спільно проживали з часу купівлі, 16 квітня 2002 року ОСОБА_1 в ній зареєстрований.
28 грудня 2021 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був розірваний після чого ОСОБА_2 фактично виселила ОСОБА_1 із вищезгаданої квартири, позбавивши його місця проживання. 
Позивачем заявлено про поновлення строку позовної давності, при цьому вказує, що для нього перебіг строку позовної розпочався з моменту вимоги у червні 2022р виселитися з квартири. 
Позиція відповідача
       Адвокат Міщенко А.М. у травні 2024 року подав заяву з назвою «про застосування позовної давності», фактично зміст заяви зводиться до подачі доказів у справі пов`язані з перебуванням позивача у шлюбі з ОСОБА_5 до 19.04.2004р (а.с.80). 
Судове рішення
Рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області  02 травня 2024 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання правочину удаваним, залишений без задоволення.
       Суд першої інстанції виснував, що ОСОБА_1 на момент дарування спірної квартири перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 , цей шлюб був розірваний у 2004 році. Тобто у розумінні положень ст.74 СК України ОСОБА_1 не міг набути права на майно, що було придбане чоловіком та дружиною, які проживають разом без реєстрації шлюбу, оскільки на момент набуття ОСОБА_2 права на квартиру, він перебував у зареєстрованому шлюбі.
Суд не знайшов підстав для поновлення ОСОБА_1 строків позовної давності, оскільки ним в судовому засіданні не було наведено жодних підстав для цього, навпаки він підтвердив той факт, що йому було відомо і він жодним чином не заперечував проти того, що квартира АДРЕСА_1 у 2002 році була прийнята ОСОБА_2 в дар від ОСОБА_4 . 
Апеляційна скарга
ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 02 травня 2024 року, просить рішення скасувати та ухвалити нове про визнання правочину, а саме договору дарування квартири АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 27 лютого 2002 року та посвідченого приватним нотаріусом Світловодського міського нотаріального округу Кіровоградської області Соломоненком В.В. і зареєстрованого в реєстрі за № 882 - удаваним з визнанням цього правочину договором купівлі-продажу. 
Вказує, що договір дарування фактично являвся договором купівлі-продажу квартири, що і було підтверджено в судовому засіданні ОСОБА_3 , яка особисто від позивача отримала оплату в сумі 1000 доларів США. 

З метою зменшення суми оплати державного мита усіма сторонами було вирішено купівлю квартири оформити договором дарування. 
На час придбання нерухомості у лютому 2002 року, позивач з відповідачкою ОСОБА_2 проживали як чоловік і жінка однією сім`єю без шлюбу починаючи з 1999 року, а після придбання квартири, у квітні 2002 року офіційно зареєструвалися за адресою квартири. 
Відзив на апеляційну скаргу не подавався, що не становить перешкоди у розгляді справи, ст. 360 ЦПК
Рух справи
Ухвалою від 21 серпня 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 02 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання правочину удаваним.
Ухвалою від 21 серпня 2024 року        справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 02 травня 2024 року призначено  до розгляду в Кропивницькому апеляційному суді  на  09 жовтня 2024 року.        
Через технічний збій під час проведення 09.10.2024р судового засідання, розгляд справи відкладено на 21.11.2024р (а.с.136)
Позиція сторін в суді
       Сторони приймали участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.
       Позивач та представник позивача підтримали доводи апеляційної скарги, наполягали на скасуванні судового рішення.
       Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Міщенко А.М. заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, позову, скасування судового рішення.
       Відповідач ОСОБА_4 у судове засідання не з`явилася.
Обставини справи
27 лютого 2002 року укладений договір дарування квартири АДРЕСА_1 , відповідно до якого ОСОБА_2 прийняла в дар від ОСОБА_4 згадане житло(а.с.10).
Відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого 28 грудня 2021 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано 28 грудня 2021 року(а.с.12). 
Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу від 15 лютого 2024 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 розірвано 19 квітня 2004 року.
Позиція апеляційного суду щодо апеляційної скарги
Відповідно до ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до частин 1, 2, 4 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Переглянувши справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги за наявними у ній доказами, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню.
Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення
Переглядаючи справу в апеляційному порядку, колегія суддів судової падати у цивільних справах керується нормами права, які застосовуються до спірних правовідносин, та висновками Верховного Суду щодо їх застосування.
Так, однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. 

Позивач оспорює договір дарування нерухомості, який мав місце 27.02.2022 року.
Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України від 16.01.2003 року, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.
Згідно п. 9 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України від 16.01.2003 року до договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності Цивільним кодексом України, застосовуються правила цього Кодексу лише щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення.
Отже, спірні правовідносини з приводу оспорювання договору дарування від   27.02.2022 року регулюються нормами Цивільного кодексу УРСР 1963 року, який був чинним на час укладення вказаного договору, у відповідній редакції.
Відповідно до статті 41 ЦК Української РСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори).
Відповідно до вимог ст. 128 ЦК УРСР право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речей набувачеві.
За правилами статті 153 ЦК Української РСР договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.
Частинами першою та другою статті 243 ЦК УРСР встановлено, що за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.
Договір дарування нерухомого майна повинен бути нотаріально посвідчений (ч. 3 ст. 244, ч. 1 ст. 227 ЦК УРСР ).
Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Договір дарування нерухомого майна має бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин.
У позовній заяві позивач, як на правову підставу позову, посилалася на ст. ст. 235 ЦК 2003року. 
Так, відповідно до ст. 58 ЦК 1963 року недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода).
Якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана 
угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку 
сторони дійсно мали на увазі. 
Важливою вимогою до правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків.
За удаваним правочином сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. Причина їх оформлення зумовлена бажанням сторін приховати істинний характер відносин сторін і уникнути небажаних для себе цивільних, податкових та інших правових наслідків.
Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.
У позовній заяві йдеться, що з метою зменшення суми оплати державного мита сторонами правочину було вирішено оформити придбання квартири договором дарування.
Також в обґрунтування вказано про спільне проживання як чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу з 1999 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . За період спільного проживання придбали спірну квартиру.
27 липня 2021 року квартира подарована дочці відповідачки ОСОБА_6 . Як вказує сторона позивача та підтверджується інформацією з ЄДРСР, в судовому провадженні розглядаються справи про виселення ОСОБА_1 з житла, справа № 401/1020/23.
Питання залучення ОСОБА_6 до участі у справі не вирішувалося.
Більш того, жодною стороною, ні судом першої інстанції не ініціювалося питання з`ясування належності квартири, на час вирішення справи. Порушені інші судові провадження, на кшталт виселення з квартири, судами не розглянуті, щоб дані факти були встановлені судовим рішенням.
За положеннями ст. 367 ЦПК апеляційний суд переглядає рішення в межах оскарження.
Не залучення стороною нового власника квартири, не становить підстави оскарження. З огляду на межі звернення до суду, обґрунтування позову, колегія суддів не знаходить за необхідне залучення ОСОБА_6 , чи надати оцінку рішення з огляду незалучення осіб, інтересів яких стосується вирішення справи. Фактично доказ належності квартири ОСОБА_6 суду не наданий, на цьому сторона не акцентувала увагу.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, вказав два висновки, які є між собою виключними. 
По-перше ОСОБА_1 на момент дарування спірної квартири перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 , який був розірваний у 2004 році. Тобто у розумінні положень ст.74 СК України ОСОБА_1 не міг набути права на майно, що було придбане чоловіком та дружиною, які проживають разом без реєстрації шлюбу, оскільки на момент набуття ОСОБА_2 права на квартиру, він перебував у зареєстрованому шлюбі.
По-друге суд не знаходить підстав для поновлення ОСОБА_1 строків позовної давності, оскільки ним в судовому засіданні не було наведено жодних аргументів для цього, навпаки він підтвердив те, що йому було відомо і він жодним чином не заперечував проти щоб квартира АДРЕСА_1 у 2002 році була прийнята ОСОБА_2 в дар від ОСОБА_4 .
Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (частина перша статті 256 ЦК України).
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (частини четверта та п`ята статті 267 ЦК України, три роки по спірним правовідносинам минуло у 2005р).
У п.7.10. Постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2018 по справі № 910/18560/16 (12-143гс18) вказано: "Однак застосування положень про позовну давність та відмова в позові з цієї підстави здійснюється в разі, коли суд попередньо встановив наявність порушеного права, на захист якого подано позов, та обґрунтованість і доведеність позовних вимог". Тобто, перед застосуванням позовної давності, суд мусить дослідити та відобразити у рішенні, чи були порушені право чи інтерес, захищені законом, на захист яких позивач подав позов. Якщо встановлено, що порушення не мало місця, суд відкидає позов через його неґрунтовність. Однак, якщо порушення права чи захищеного законом інтересу підтверджено, але термін для подачі позову вже вийшов і це було оголошено протилежною стороною, суд відмовить у задоволенні позову через пропущений термін позовної давності, за відсутності достатніх причин для його пропуску з боку позивача. Отже, коли суд відмовляє у задоволенні позову через непорушення прав, додаткове обговорення питання позовної давності в рішенні як додаткової причини для відмови не потрібне. 
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Позивач, з огляду на правову позицію у суді, вважає, що має право на спірну квартиру, яка була придбана спільно з відповідачкою в період сумісного проживання без реєстрації шлюбу.
Відповідно до положень ст. 74 СКУ (на яку вказує позов та у висновках суд), якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.
Положення СКУ у своїх постановах розтлумачив Верховний Суд. Так, у справі №522/25049/16-ц ВС зазначив, що «Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.
Закон визначає, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. 
Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю. Звертаючись з позовом до суду, на підтвердження факту спільного проживання з відповідачем, відповідач вказав про такий факт і зазначив про реєстрацію в квартирі з квітня 2002 року.
Однак, законодавець звертає увагу, що ні чоловік, ні жінка не повинні перебувати у такий період у іншому шлюбі, адже це суперечитиме чинному законодавству України, публічному порядку та моральним засадам суспільства. До того ж статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу (або ж належно встановленого проживання однією сім`ю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу), але за особисті кошти одного з них, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності, а є особистою приватною власністю того, за особисті кошти якого воно придбане. Факт проживання чоловіка і жінки, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою може встановлюватись лише з 01 січня 2004 року.
Таким чином, законодавець чітко зазначив, що режим спільного сумісного майна осіб, які проживали як чоловік і жінка, може мати місце лише з 01.01.2004р, ще і за умови не перебування в шлюбі з іншими особами.
Жодна з регламентованих законодавцем умов у спірних правовідносинах не дотримана, відтак заявляти про удаваність правочину, з огляду на придбання квартири за спільні кошти, внаслідок проживання однією сім`єю, не відповідає вимогам законодавства. 
За таким зверненням та обґрунтуванням права позивача не можуть бути визнані порушеними та підлягати захисту. 
З огляду на вищевикладене, апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції залишається без змін. 
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову в задоволенні позову.
У зв`язку з викладеним, рішення суду відповідно до приписів ст. 375 ЦПК України, не підлягає скасуванню. 
Судові витрати
       Відсутні підстави для перерозподілу судових витрат, ст. 141 ЦПК, у зв`язку з незмінністю судового рішення.  
Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ІДПК України, Кропивницький апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Свігловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 02 травня 2024 року, - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 5 грудня 2024р.

Головуючий суддя                                                 Л. М. Дьомич

Судді                                                                 А. М. Головань

                                                                О. Л. Дуковський