Дата документу 10.12.2024 Справа № 333/374/24

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №333/374/24 
Провадження №22-ц/807/1801/24 
Головуючий в 1-й інстанції – Холод Р.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2024 року                                                 місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача	Кухаря С.В.	
суддів:	Кочеткової І.В., Полякова О.З.,	
секретар	Бєлова А.В.,	

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Трачук Наталії Іванівни на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 13 червня 2024 року, ухвалене у м. Запоріжжі (повний текст рішення складено 21 червня 2024 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності у порядку спадкування,-

В С Т А Н О В И В:

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до Комунарського районного суду міста Запоріжжя за позовом ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності у порядку спадкування, в якому позивач просила про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме факту її постійного проживання однією сім`єю разом із спадкодавцем ОСОБА_3 , та визнання права власності на 1/2 частину автомобілів «ВАЗ 2102», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , та «ЗАЗ 9687М», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що з січня 1996 року вона проживала однією сім`єю з ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу в органах РАЦС. ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народилася донька ОСОБА_2 . З 1996 року по 2011 рік вони проживали разом за адресою: АДРЕСА_1 , а з 2011 року по 2017 рік – за адресою: АДРЕСА_2 , з 2017 року продовжували проживати однією сім`єю за адресою: АДРЕСА_1 . У березні 2019 року ОСОБА_3 уклав контракт із ЗСУ та перебував на службі, а ОСОБА_1 з донькою до лютого 2021 року проживали за адресою: АДРЕСА_1 . В період часу 2020-2021 роки ОСОБА_1 виїздила на роботу за кордон (Польща), а чоловік у цей час перебував на військовій службі. У березні 2021 року позивач проживала в орендованій квартирі за адресою: АДРЕСА_2 . З 01.09.2016 року їхня донька навчалася у Дніпровському національному університеті залізничного транспорту, її повністю утримував батько. ОСОБА_1 також перебувала на утриманні ОСОБА_3 , оскільки не мала постійного джерела доходу. Таким чином, з 1996 року ОСОБА_1 з ОСОБА_3 перебували у фактичних шлюбних відносинах, вели спільне господарство, виховували доньку, дбали про родину, підтримували один одного, вважали себе родиною. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 загинув, ОСОБА_1 займалася його похованням. Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина, зокрема, на два автомобілі: «ВАЗ 2102», 1984 року випуску, кузов (рама, коляска) № НОМЕР_3 , державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , та «ЗАЗ 9687М», 1987 року випуску, кузов (рама, коляска) № НОМЕР_4 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 . 18.02.2023 року позивач з донькою звернулись до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу із заявами про прийняття спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , у зв`язку з чим було заведено спадкову справу №7/2023. 21.11.2023 року ОСОБА_1 звернулась до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Спірідонової М.А. з заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину за законом. Постановою приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Спірідонової М.А. від 16.11.2023 року ОСОБА_1 було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують родинні відносини спадкоємця зі спадкодавцем та роз`яснено право на звернення до суду. Вказане стало підставою звернення до суду з цим позовом.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 13 червня 2024 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності у порядку спадкування - відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Трачук Наталії Іванівни подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення вимог позову в частині встановлення факту спільного проживання однією сім`ю з ОСОБА_3 .

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції дійшов до помилкових висновків про відсутність підстав встановлення факту, що має юридичне значення, а оскаржуване рішення позбавляє ОСОБА_1 права укласти договір про зміну черговості на спадкування та отримати свідоцтво про право на спадщину за законом із спадкоємцем першої черги в позасудовому порядку. Апелянт вважає, що встановлення факту проживання однією сім`єю із спадкодавцем самостійно породжує юридичні наслідки. ОСОБА_1 вказала, що вона зверталась до суду із заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю із спадкодавцем, але ухвалою Комунарського районного суду від 29.11.2023 у справі №333/10652/23 їй було відмолено у відкриті провадження за означеною заявою та роз`яснено право на звернення до суду з даними вимогами в позовному порядку. Метою звернення до суду із вказаним позовом було саме встановлення факту проживання однією сім`єю із ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а відсутність судового рішення про встановлення такого факту унеможливлює вирішення інших спорів. Апелянт вважає, що у суду першої інстанції були всі підстави хоча б для часткового задоволення позову, оскільки спору між сторонами по справі не існує. Апелянт звертає увагу, що в мотивувальній частині рішення суд встановив факт проживання однією сім`єю із спадкодавцем, між тим в резолютивній частині рішення вказав про залишення заяви без задоволення.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав. 

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Судом першої інстанції встановлено,  ОСОБА_1 з 1997 року спільно проживала однією сім`єю з ОСОБА_3 . У 1998 році у них народилася донька – ОСОБА_2 . У свідоцтві про народження останньої ОСОБА_1 та ОСОБА_3 вказані батьками (а.с.8).

До народження доньки ОСОБА_3 та ОСОБА_1 проживали разом з батьками чоловіка за адресою: АДРЕСА_1 , після народження доньки – проживали в орендованій квартирі за адресою: АДРЕСА_2 .

ОСОБА_2 з 2016 року проживає у м. Дніпро(а.с.44 зворот).

В період з 18.01.1994 року по 07.12.2017 року ОСОБА_3 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що вбачається зі змісту відповіді Департаменту реєстраційних послуг ЗМР №04-07/3/2044 від 09.03.2023 року (а.с.58)

ОСОБА_1 з 1997 року і на цей час зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.41).

У березні 2019 року ОСОБА_3 уклав контракт із ЗСУ та перебував на військовій службі (а.с.17), а ОСОБА_1 до лютого 2021 року проживала за адресою: АДРЕСА_1 (за адресою батьків ОСОБА_3 ). 

З березня 2021 року позивач проживала в орендованій квартирі за адресою: АДРЕСА_2 .

Після вступу на військову службу ОСОБА_3 приїжджав у відпустку та перебував саме за адресою, де проживала позивач. 

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 загинув, що підтверджується даними свідоцтва про смерть від 25.08.2022 року серії НОМЕР_5 , актовий запис №1717 (а.с.9).

На момент смерті ОСОБА_3 не мав зареєстрованого місця проживання, так як відповідно до рішення суду втратив право на користування жилим приміщенням і був знятий з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 з грудня 2017 року.

Окрім того, 18.02.2023 року позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 звернулись до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Спірідонової М.А. із заявою про прийняття спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які були зареєстровані, на підставі яких заведено спадкову справу №7/2023 (а.с.38-62).

У своїй заяві від 18.02.2023 року, адресованій приватному нотаріусу Запорізького міського нотаріального округу Спірідоновій М.А., позивач зазначає, що приймає спадщину за законом, згідно зі ст.1264 ЦК України (а.с.39).

Згідно бази даних «Єдиного державного реєстру транспортних засобів» МВС України, станом на 27.06.2023 року (а.с.60), за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстровані транспортні засоби, а саме: «ВАЗ 2102», 1984 року випуску, об`єм двигнуа 1100 см.куб., кузов № НОМЕР_3 , дата реєстрації ТЗ за особою – 25.02.1998 р., держномер 61891НА; підстави реєстрації ТЗ за особою: довідка-рахунок НВК 504244, дата – 29.08.1996 р.; «ЗАЗ 9687М», 1987 року випуску, об`єм двигуна 1200 см.куб., кузов № НОМЕР_4 , дата реєстрації ТЗ за особою – 14.12.2000 р., держномер 58030НА; підстави реєстрації ТЗ за особою: біржова угода №137433, дата – 13.12.2000 р., видана – УТБ.

21.11.2023 року ОСОБА_1 звернулась до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Спірідонової М.А. з заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с.61).

Постановою приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Спірідонової М.А. від 21.11.2023 року ОСОБА_1 відмовлено у вчиненні нотаріальної дії з причини відсутності документів, що підтверджують її родинні відносини з ОСОБА_3 (спадкодавцем) (а.с.62). 

Відмовляючи у задоволені вимог позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано належних доказів, які б давали їй право на спадкування разом із спадкоємцем першої черги за законом та не доведено відповідними засобами доказування наявність вказаних у статті 1259 ЦК України юридичних фактів у їх сукупності для зміни черговості одержання права на спадкування. А з огляду на те, що встановлення ОСОБА_1 факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу необхідно їй як наслідок лише для отримання права на спадщину за законом разом із спадкоємцем першої черги та самостійно не породжує юридичних наслідків, тому факт проживання позивача із спадкодавцем однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, в цій конкретній справі, не підлягає встановленню, оскільки не породжує юридичних наслідків для позивача.

З вказаними висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду не погоджується, виходячи з наступного.

Позивачем пред`явлено позов до ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності у порядку спадкування.

Встановлення юридичного факту пов`язано із необхідністю подальшої реалізації позивачем спадкових прав після померлого ОСОБА_3 .

Позов пред`явлено до доньки померлого ОСОБА_2 яка є одночасно і донькою позивачки.

Відповідно до заяви ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу, окрім Погрібної Н.О. є ще спадкоємці, а саме батько померлого – ОСОБА_4 та мати померлого – ОСОБА_5 (а.с.39). 

Таким чином, є особи прав і інтересів яких безпосередньо стосується вирішення спору у цій справі і, які до участі у справі залучені не були. 

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц вказала, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Частиною першою статті 48 ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами, та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

За результатами розгляду справи суд приймає рішення, в якому, серед іншого, робить висновок про задоволення позову чи відмову в задоволенні позову вирішуючи питання про права та обов`язки сторін (позивача та відповідача).

Відповідно до частин першої - четвертої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.

Визначення у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад (правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 761/23904/19, від 20 січня 2021 року у справі 203/2/19).

Якщо заявлені позивачем вимоги безпосередньо стосуються прав та обов`язків іншої особи, яка не залучена до участі у справі в якості відповідача, не можуть бути розглянуті судом, оскільки лише за наявності належного складу відповідачів у справі суд у змозі вирішувати питання про обґрунтованість позовних вимог та вирішити питання про їх задоволення, без залучення таких належних відповідачів позовні вимоги вирішені бути не можуть.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції при розгляді справи не визначив коло відповідачів, тобто не вжив відповідних заходів та розглянув справу без участі належних співвідповідачів, що є порушенням норм процесуального права.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що суд не має права вирішувати питання про права та обов`язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права.

Згідно з цивільним процесуальним законом суд апеляційної інстанції позбавлений процесуальної можливості визначити суб`єктний склад учасників справи, залучати на стадії апеляційного перегляду справи відповідачів та/або співвідповідачів, як і повноважень на скасування рішення суду з направленням справи на новий судовий розгляд.

Оскільки, при вирішенні справи, суд допустився порушень процесуального права, а на стадії апеляційного провадження цивільно-процесуальним кодексом не передбачено залучення до участі в справі відповідачів та співвідповідачів, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції розглядаючи справу не встановив коло відповідачів, розглянувши справу без участі спадкоємців ОСОБА_5 та ОСОБА_4 . За таких обставин апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині викладення мотивів відмови у задоволенні вимог позову, через неналежний суб`єктний склад учасників справи.

Вказане не позбавляє позивача звернутись до місцевого суду з таким же позовом до належних відповідачів.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:
       
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Трачук Наталії Іванівни задовольнити частково.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 13 червня 2024 року у цій справі змінити в частині викладення мотивів відмови у задоволенні позову в редакції цієї постанови.         

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 12 грудня 2024 року.

Головуючий, суддя-доповідач                                                С. В. Кухар

судді:                                                                                І. В. Кочеткова

О. З. Поляков