УХВАЛА
 
02 грудня 2024 року
м. Київ
 
справа № 757/61597/21
провадження № 61-14474 ск 24 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Пророка В. В. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В. розглянув касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», подану його представником - адвокатом Тузовою Владиславою Олександрівною, на постанову Київського апеляційного суду від 12 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», за участю третьої особи - товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» про стягнення грошових коштів,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.       У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом у якому просила стягнути з акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») на її користь 57 378,05 Євро та 173 220,57 доларів США за договорами банківського вкладу.
 
2.       Печерський районний суд м. Києва рішенням від 14 лютого 2024 року відмовив у задоволенні позову.
 
3.       Київський апеляційний суд постановою від 12 вересня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково. Скасував рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 лютого 2024 року та ухвалив нове рішення про часткове задоволення позову. Стягнув з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 заборгованість за договорами банківського вкладу у розмірі 72 385,68 доларів США та 16 324,72 Євро. У задоволенні решти позовних вимог відмовив. Вирішив питання судових витрат.
 
4.       У жовтні 2024 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга АТ КБ «ПриватБанк», подана його представником - адвокатом Тузовою В. О., на постанову Київського апеляційного суду від 12 вересня 2024 року, у якій скаржник просить скасувати оскаржуване судове рішення в частині задоволених позовних вимог та направити справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
4.1.Обґрунтовуючи касаційну скаргу скаржник вказує на те, що судом апеляційної інстанції були стягнені грошові кошти з неналежного боржника у зобов`язанні, оскільки належним боржником є товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» (далі - ТОВ «ФК «Фінілон»), враховуючи, що боржником була надана мовчазна згода на укладення договору про переведення боргу між банком та ТОВ «ФК «Фінілон», а також судом не було застосовано строк позовної давності до вимог про стягнення 3 % річних.
 
4.2.Скаржник вказує на те, що судом апеляційної інстанції застосовано норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, від 27 березня 2019 року у справі № 727/5743/15-ц, від 06 жовтня 2021 року у справі № 263/11275/18, від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 та від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17.
 
4.3.Крім цього зазначає, що судом було невірно визначено загальну суму коштів в доларах США, які були перераховані банком на рахунок ТОВ «ФК «Фінілон», оскільки відповідно до витягу від 14 лютого 2022 року загальна сума коштів переведених ТОВ «ФК «Фінілон» складає 59 871,68 доларів США, в той час як суд апеляційної інстанції у мотивувальній частині свого рішення вказав 59 971,68 доларів США. Також скаржник вказує на те, що судом була допущена описка в рішенні, а саме у періоді розрахунку 3 % річних, та зазначено кінцеву дату розрахунку як 04 листопада 2024 року, проте позивач звернулася до суду із позовом в листопаді 2021 року.
 
5.       Перевіривши доводи касаційної скарги та оскаржуване судове рішення, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для відкриття касаційного провадження у цій справі з огляду на таке.
 
6.       Судом першої інстанції було встановлено, що між сторонами укладено наступні депозитні договори: № SAMDN25000723050810 (рахунок № НОМЕР_14), № SAMDN26000008214472 (рахунок № НОМЕР_15), № SAMDN47000014828378 (рахунок № НОМЕР_16), № SAMDN80000735808620 (рахунок № НОМЕР_17), № SAMDN80000732375361 (рахунок № НОМЕР_3 ), № SAMDN80000737205266 (рахунок № НОМЕР_5 ), № SAMDN80000738943679 (рахунокНОМЕР_18), не заперечувалось сторонами, № SAMDN80000735356473 (рахунок № НОМЕР_6 ), не заперечувалось сторонами, № SAMDN01000718997154, № SAMDN80000728193369, № SAMDN01000711663724, № SAMDN80000738611918, на підтвердження чого надано копію договору, № SAMDN01000711258310, на підтвердження чого надано копію договору.
 
6.1.Разом з тим, що стосується договорів № SAMDN01000718997154, № SAMDN80000728193369, № SAMDN01000711663724, № SAMDN80000738611918, № SAMDN01000711258310, суд вважав доведений факт, що вони розірвані, та, як наслідок, у їх задоволенні відмовив.
 
6.2.Так, договір № SAMDN01000718997154 (рахунок № 26305608664892) розірваний 20 лютого 2013 року, залишок коштів, який обліковувався на цьому рахунку у розмірі 1 006,37 євро:1 000,00 євро - перераховано на інший депозитний договір позивача № SAMDN80000733234923 (рахунок № 26358618347509) 6,37 євро - перераховано на іншій поточний (картковий) рахунок позивача № НОМЕР_7 . Вказане підтверджується випискою по рахунку № НОМЕР_8 (рахунок ОДБ НОМЕР_9 ), платіжним дорученням від 20 лютого 2013 року на суму 6,37 EUR, випискою по картці/рахунку № НОМЕР_7 , який не є предметом спору в даній справі. Договір № SAMDN80000728193369 (рахунок № НОМЕР_19) розірваний 04 березня 2014 року, залишок коштів, який обліковувався на цьому рахунку у розмірі 4 029,51 дол. США був переведений на картку позивача НОМЕР_10 . Вказане підтверджується платіжним дорученням на переведення коштів 04 березня 2014 року в розмірі 4 029,51 дол .США на картку НОМЕР_10 ; випискою по картці НОМЕР_10 , який є предметом спору в даній справі. Договір № SAMDN01000711663724 (рахунок № НОМЕР_11 ) розірваний 28.02.2013 року, залишок коштів, який обліковувався на цьому рахунку у розмірі 10 385,74 євро: 10 320,00 євро - переведено на інший рахунок Позивача № НОМЕР_12, 65,74 євро - переведено на картку Позивача НОМЕР_7 . Вказане підтверджується випискою по рахунку № НОМЕР_12 , платіжним дорученням на переведення коштів 28 лютого 2013 року в розмірі 65,74 євро на картку НОМЕР_7 , випискою по картці НОМЕР_7 , який є предметом спору в даній справі. Договір № SAMDN80000738611918 (рахунок № НОМЕР_13 ) - розірваний 15 листопада 2013 року, залишок коштів, який обліковувався за цим договором у розмірі 3 011,46 дол. США, був отриманий 15 листопада 2013 року позивачем в касі відділення ПриватБанк. Вказане підтверджується випискою по рахунку каси відділення Банку за 15 листопада 2013 року (виплата суми 3 011,46 USD через касу) та видатковим касовим ордером від 15 листопада 2013 на суму 3 011,46 USD. Договір № SAMDN01000711258310 (рахунок № НОМЕР_20) розірваний, залишок коштів, який обліковувався за цим договором у розмірі 18 919,52 дол. США: 18 500,00 дол. США переведено (перераховано) 21 січня 2013 року на інший депозитний договір Позивача № SAMDN80000732375361 (рахунок № НОМЕР_3), який є предметом спору у даній справі, 419,52 дол. США зняті позивачем 21 березня 2013 року в касі відділення ПриватБанк. Вказане підтверджується випискою по рахунку каси відділення банку за 21 березня 2013 року (виплата суми 419,52 USD через касу) та видатковим касовим ордером від 21 березня 2013 року на суму 419,52 USD; випискою з внутрішньобанківського комплексу Банку; інформацією щодо проводок в ОДБ (операційний день банку).
 
7.       Обґрунтовуючи своє рішення Київський апеляційний суд зазначив, що доводи АТ КБ «ПриватБанк» про те, що він є неналежним відповідачем у справі, оскільки 17 листопада 2014 року між ним та ТОВ «ФК «Фінілон» укладений договір, за умовами якого останнє стало боржником за договором банківського рахунку, є безпідставними, оскільки відповідно до статті 520 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Банком не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 надала згоду на переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон», а тому саме АТ КБ «ПриватБанк» є належним боржником за договорами банківського рахунку та належним відповідачем у справі.
 
7.1.Таким чином, договір про переведення боргу б/н від 17 листопада 2014 року, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ ФК «Фінілон» є таким, що не породив юридичних наслідків, за ним не відбулось переведення боргу перед ОСОБА_2 з АТ КБ «ПриватБанк» на ТОВ ФК «Фінілон» за договором банківського рахунку.
 
7.2.Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, боржник який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 
 
7.3.Інфляційні втрати на депозити в іноземній валюті не нараховуються, враховуючи саму сіть таких втрат, які полягають в зміні курсу національної грошової одиниці відносно іноземної валюти. 
 
7.4.Оскільки АТ КБ «ПриватБанк» вклад позивачу не повернув, а без відома та дозволу позивача передав його ТОВ ФК «Фінілон», саме з вказаної дати передачі (17 листопада 2014 року) банк порушив права позивача на безперешкодне володіння своїм майном.
 
7.5.За таких умов розрахунок 3% річних здійснюється за період з 17 листопада 2014 по 04 листопада 2024 року (день, який передує зверненню до суду) і саме за цей період банк прострочив виконання свого грошового зобов`язання. За вказаний період 3 % річних від встановленої вище суми боргу складає 12 514,00 доларів США та 2822,21 Євро.
 
7.6.Таким чином сума заборгованості відповідача перед позивачем складає 72385,68 доларів США та 16324,72 Євро.
 
8.       Частинами першою та другою статті 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
 
9.       Верховний Суд вже неодноразово робив висновки про те, що при переведенні боргу використання принципу мовчазної згоди кредитора є неприпустимим, зокрема у справах про стягнення коштів за депозитними договорами, у яких відповідачем є скаржник, а третьою особою - ТОВ «ФК «Фінілон», які уклали договір про переведення боргу від 17 листопада 2014 року і ця судова практика є сталою.
 
10.   Зокрема Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 квітня 2023 року у справі № 199/3152/20 вказав: «оскільки вкладники не надали згоду на переведення боргу від скаржника до ТОВ «ФК «Фінілон» за договорами депозитних вкладів відповідно до статті 520 ЦК України, договір про переведення боргу, який банк уклав із ТОВ «ФК «Фінілон», не створює юридичних наслідків для позивачів. Тому суди першої й апеляційної інстанцій зробили правильний висновок про те, що саме скаржник, а не ТОВ «ФК «Фінілон» є належним відповідачем».
 
11.   «Закон встановлює обмеження на заміну боржника у зобов`язанні поза волею кредитора. Такий підхід має на меті убезпечити кредитора від непередбачуваного та неочікуваного ризику невиконання зобов`язання внаслідок заміни особи боржника. Необхідність отримання згоди кредитора на переведення боргу зумовлена тим, що особа боржника завжди має для кредитора істотне значення. Вступаючи у договірні відносини, кредитор розраховував на отримання виконання з огляду на якості конкретного боржника (здатність виконати обов`язок, платоспроможність, наявність у боржника майна тощо). За змістом статей 520, 521 ЦК України при заміні боржника первісний боржник вибуває із зобов`язання і замінюється новим. Для того, щоб переведення боргу зумовило юридичні наслідки, необхідні дві складові: по-перше, укладення договору (двостороннього правочину) новим і первісним боржниками, причому такий правочин слід вчиняти у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання; по-друге, надання кредитором згоди на переведення боргу. Відсутність цієї згоди не зумовлює нікчемності договору про переведення боргу. Відсутність згоди кредитора на переведення боргу означає, що договір про це між новим і первісним боржниками не зумовив юридичні наслідки для кредитора, тобто не відбулося переведення боргу» ( постанова Верховного Суду від 27 квітня 2022 року в справі № 321/1260/19, постанова Верховного Суду від 03 липня 2023 року в справі № 175/4639/19).
 
12.   Аналогічні за змістом висновки викладені і у постановах Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у справі № 357/7395/20, від 29 травня 2024 року у справі № 757/36695/20-ц, від 12 червня 2024 року у справі № 757/63039/21, від 07 серпня 2024 року у справі № 757/38290/18-ц, від 05 червня 2024 року у справі № 757/23797/20-ц, від 12 червня 2024 року у справі № 757/509/21 (провадження № 61-11280св23) тощо.
 
13.   Таким чином суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що саме скаржник, а не ТОВ «ФК «Фінілон» є належним відповідачем у справі № 757/61597/21.
 
14.   Щодо доводів касаційної скарги стосовно незастосування строку позовної давності до вимог про стягнення 3 % річних Верховний Суд зазначає, що відповідно до пункту 2 частини першої статті 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу вкладника до банка (фінансової установи) про видачу вкладу.
 
15.   Верховний Суд у постанові від 30 листопада 2022 року у справі № 757/24677/18-ц, вирішуючи подібний спір, зазначив: «предметом цього спору є саме вимоги про стягнення коштів за договорами депозитних вкладів, а нарахування 3 % річних на підставі частини другої статті 625 ЦК України входять до складу грошового зобов`язання, вимоги про стягнення якого нараховані та заявлені у зв`язку з невиконанням грошового зобов`язання про видачу вкладу, на зазначені вимоги позовна давність не поширюється».
 
16.   Вказане узгоджується і з правовими висновками Верховного Суду викладеними у постановах від 23 лютого 2022 року у справі № 363/3965/15, від 29 березня 2023 року у справі № 607/955/21, від 13 вересня 2023 року у справі № 757/11769/22-ц.
 
17.   Щодо доводів касаційної скарги про те, що судами попередніх інстанцій при прийнятті оскаржуваних судових рішень були застосовані норми права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, від 27 березня 2019 року у справі № 727/5743/15-ц, від 06 жовтня 2021 року у справі № 263/11275/18, від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 та від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17 Верховний Суд зазначає таке.
 
18.   Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19 визначаючи критерій подібності правовідносин вказала на те, що спільність, подібність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин, якими є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, тобто взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Тому для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вживається термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 частини другої статті 389 (пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України; пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України) та пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України (пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України; пункту 5 частини першої статті 339 КАС України), таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.
 
19.   Оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників є основним, а два інші - додатковими, на що вказує, зокрема, частина дев`ята статті 10 ЦПК України щодо можливості застосування аналогії закону, якщо правовідносини подібні саме за змістом.
 
20.   Подібність спірних правовідносин, виявлену одночасно за трьома критеріями, можна кваліфікувати як тотожність цих відносин (однакового виду суб`єкти, однаковий вид об`єкта й однакові права та обов`язки щодо нього), що не вимагає процесуальний закон.
 
21.   Якщо вважати подібними лише ті правовідносини, у яких тотожними (однаковими) є предмети та підстави позову, встановлені судами обставини, а також матеріально-правове регулювання, то такий підхід звузив би роль Верховного Суду як найвищого суду у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики (частина третя статті 125 Конституції України, частина перша статті 36 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів»).
 
22.   У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними, та порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій). Лише у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, установити суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.
 
23.   Проаналізувавши наведені у касаційній скарзі постанови, Верховний Суд не може прийняти їх до уваги, оскільки у цих справах та у справі 757/61597/21 різними є як коло учасників справи так і предмети спору, позову та доказування.
 
24.   Також Верховний Суд звертає увагу скаржника на приписи статті 269 ЦПК України, якими регламентований порядок виправлення описок та арифметичних помилок у судовому рішенні, які дозволяють скаржнику звернутися до Київського апеляційного суду із відповідною заявою стосовно доводів касаційної скарги щодо невірної суми коштів в доларах США, які були перераховані банком на рахунок ТОВ «ФК «Фінілон» та періоду розрахунку 3 % річних.
 
25.   Таким чином, враховуючи, що доводи касаційної скарги є необґрунтованими, правильне застосування норм права судами першої та апеляційної інстанцій є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення і виповідає висновкам Верховного Суду, колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження.
 
Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
1.       Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», подану його представником - адвокатом Тузовою Владиславою Олександрівною, на постанову Київського апеляційного суду від 12 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», за участю третьої особи - товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» про стягнення грошових коштів.
 
2.       Копію ухвали та додані до касаційної скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
 
Судді                                                                                       В. В. Пророк

 
І. В. Литвиненко

 
Є. В. Петров