КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження                                                             Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/7296/2024
 
П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
  м. Київ                                                                                              Справа № 753/18861/23
 
25 листопада 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів  Судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді  - Ратнікової В.М.
суддів                         - Левенця Б.Б.
                                    - Рейнарт І.М.
при секретарі             - Уляницькій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 06 грудня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Комаревцевої Л.В., у цивільній справі  за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Метро Кеш Енд Кері Україна», Метро Кеш енд Керрі Україна ТЦ №32 про захист порушених прав щодо незаконного розкриття персональних даних та відшкодування моральної шкоди,-
 
в с т а н о в и в:
 
У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Метро Кеш Енд Кері Україна», Метро Кеш енд Керрі Україна ТЦ №32 про захист порушених прав щодо незаконного розкриття персональних даних та відшкодування моральної шкоди.
Позовні вимоги обгрунтовував тим, що 21 грудня 2021 року він, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (паспорт громадянина України: серія НОМЕР_1 виданий МВМ Дзержинського РВ ХМУ УМВС України в Харківській області 04 березня 2002 року; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ) прибув до ТЦ (Торговельного центру) Метро №32, що розташований  за адресою: Україна, 62341, Харківська обл., смт. Мала Данилівка, вулиця Кільцевий шлях, 8, щоб здійснити купівлю продуктів харчування та подарунків близьким. Почав сканувати товар, однак робота каси самообслуговування була зупинена робітниками ТЦ Метро №32. Отже, працівники ТЦ МЕТРО №32 повністю та беззастережно відмовили йому 21 грудня 2021 року в продажу всіх товарів та викликали поліцію.
Викликані ними співробітники поліції не представилися належним чином: пред`явили тільки «спеціальні жетони», не зняли маски, щоб він міг побачити їх обличчя та не пред`явили йому для огляду службових посвідчень, довіреностей, та будь-яких інших документів для підтвердження їх осіб та законності здійснюваних ними дій, а тому він повідомив працівникам поліції, що йому не потрібні їх послуги і будь-яких персональних даних він їм не надасть.
Зазначав, що після подій, що стались 21 грудня 2021 року, він отримав поштою постанову ГАБ № 501487 у справі про адміністративне правопорушення від 21 грудня 2021 року, направлену відділом поліції №3 ТУ НП в Харківській області, якою  його визнано винним в скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення: порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України "Про захист населення від інфекційних хвороб", іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами. Постановою було накладено на нього стягнення у вигляді штрафу. Ознайомившись зі змістом цієї постанови, він дійшов висновку, що вона не відповідає дійснім обставинам справи, складена всупереч положень чинного законодавства України та відомостей, зокрема, і персональні даних, вказаних у постанові, що були  встановлені невідомим шляхом, оскільки він жодних документів співробітникам поліції не надавав.
Виходячи з того, що він отримав на своє ім`я і за адресою мешкання (поштою) постанову ГАБ №501487 від 21 грудня 2021 року, то він дійшов висновку про те, що працівниками ТЦ Метро було розкрито його персональні дані працівникам поліції, оскільки його особу ідентифікували. 
Такі дії співробітників ТЦ Метро №32 щодо передачі його персональних даних співробітникам поліції позивач вважав безпідставними, незаконними, такими, що вчинені з грубим порушенням вимог чинного законодавства України та норм міжнародного права.
З приводу отриманої постанови зазначав, що він оскаржив постанову до Дергачівського районного суду Харківської області, а також звернувся до відповідачів зі зверненнями стосовно того, чи надавали працівники ТЦ Метро №32 інформацію про нього у період з 21.12.2021 року по 30.12.2021 року (чи розкривали анкетні даніпозивача) співробітникам поліції або іншим правоохоронним органам, тощо, однак,вмотивованої відповіді на його звернення він не отримав.
Вказував, що  працівники ТЦ Метро №32, порушили приписи законуа саме: Конституції України, Закону України «Про захист персональних даних», Закону України «Про доступ до публічної інформації», Кодексу України про адміністративні правопорушення», Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року. Проігноровано, у тому числі,  і наказ Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини від 08 січня 2014 року №1/02-14 «Про затвердження документів у сфері захисту персональних даних», роз`яснення Міністерства юстиції України від 21 грудня 2011 року «Про захист персональних даних», роз`яснення Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини від 08 січня 2014 року «Роз`яснення до Типового порядку обробки персональних даних» та інші положення норм діючого законодавства. Вказані  порушення працівників відповідача призвели до погіршення його емоційного стану та постійного відчуття почуття образи. Своїми діями працівники ТЦ Метро №32 порушили його права, а їх доводи стосовно відмови йому у продажі продуктів харчування та подарунків близьким були необгрунтованими, їх відмова в його обслуговуванні - безпідставною. Відмова йому у продажу товарів відбувалась публічно, в оточенні невизначеного кола невідомих осіб. Невиконання працівниками ТЦ Метро вимог законодавства набуло принизливої форми поводження з ним, як споживачем. Така поведінка порушила не тільки його права, як споживача, але й його конституційне право на повагу до гідності та честі. 
До того ж, дії відповідача - ТЦ Метро №32 щодо порушення його прав - незаконного розкриття персональних даних спрямовані на приниження його честі та гідності в присутності великого кола осіб, що завдало йомузначної моральної шкоди. Внаслідок такого порушення змінився його звичний спосіб життя та спосіб життя його родини, він змушений витрачати свій час і сили на захист своїх прав, змушений займатися відстоюванням своїх інтересів і домагатися належного ставлення до нього, як особи та громадянина України. Компенсацію спричиненої йому моральної шкоди він оцінює у                 280 000 грн. 00 коп. 
Відповідно до норм чинного законодавства Товариство з обмеженою відповідальністю «Метро Кеш Енд Кері Україна» відповідає та несе відповідальність за розкриття персональних даних особами, які мають відношення до ТОВ; в силу ст. 1172 ЦК України ТОВ повинен відшкодувати шкоду, заподіяну його працівником під час виконання трудових обов`язків. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
З урахуванням наведного, уточнивши позовні вимоги, позивач ОСОБА_1 просив суд: визнати незаконне розголошення та розкриття персональних даних (персональних даних особи - ОСОБА_1 ) працівникам поліції з боку відповідачів - порушенням; визнати порушенням його - ОСОБА_1 , прав, незаконне розголошення та розкриття його персональних даних (персональних даних особи - ОСОБА_1 ) працівникам поліції з боку відповідачів, передбачених нормами чинного законодавства України; стягнути на його користь - ОСОБА_1 , моральну шкоду у розмірі 280 000 грн. 00 коп., завдану 21 грудня 2021 року діями відповідачів внаслідок незаконного розголошення та розкриття його персональних даних (персональних даних особи - ОСОБА_1 ) працівникам поліції з боку відповідачів.
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 06 грудня 2023 року позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Метро Кеш Енд Кері Україна», Метро Кеш енд Керрі Україна ТЦ №32 про захист порушених прав щодо незаконного розкриття персональних даних та відшкодування моральної шкоди залишено без задоволення.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій за результатом апеляційного перегляду справи просить скасувати рішення Дарницького районного суду міста Києва від 06 грудня 2023 року та ухвалити нове судове рішення, якимстягнути з відповідачів на його користь - ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 280 000 грн. 00 коп., завдану 21 грудня 2021 року діями працівників Торговельного центру №32 Метро, що розташований за адресою: Україна, 62341, Харківська обл., смт. Мала Данилівка, вулиця Кільцевий шлях, 8.
В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає положенням чинного законодавства та дійсним обставинам справи, винесене судом без урахування норм матеріального та процесуального права, без врахування норм міжнародного права та дійсних обставин справи, які були ним  зазначені у первісному позові.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не оцінив і не з`ясував усіх обставин та доказів, на які сторона позивача посилалась в обгрунтування своїх вимог.
Зазначає, що у позовній заяві він посилався на те, що працівниками ТЦ Метро №32 не було враховано та порушено при здійсненні своїх повноважень положення ст.ст. 1, 3, 4,14,28 Закону України «Про захист персональних даних».
Громадяни, посадові особи, громадяни - суб`єкти підприємницької діяльності притягуються до адміністративної відповідальності (відповідно стаття 188 Кодексу України про адміністративні правопорушення) за вчинення таких правопорушень у сфері персональних даних. Слід зазначити, що за порушення недоторканості приватного життя, а саме: за незаконне збирання, зберігання, використання, знищення, поширення конфіденційної інформації про особу або незаконну зміну такої інформації винна особа притягується до кримінальної відповідальності відповідно до положень статті 182 КК України.
Згідно зі статтею 8 ЄСПЛ право на захист відносно обробки персональних даних є частиною права на повагу до приватного та сімейного життя, до житла та кореспонденції. Конвенція - це перший міжнародний юридично зобов`язальний документ, який стосується виключно питань захисту персональних даних (слід зазначити, що Конвенція пройшла процес оновлення, який було завершено прийняттям Протоколу про внесення змін до Конвенції CETS No 223). У праві ЄС право на захист персональних даних визнано як основоположне право. Це підтверджено у статті 16 Договору про функціонування ЄС, а також у статті 8 Хартії основних права ЄС.
Однак, судом першої інстанції під час ухвалення рішення суду не було узято до уваги, що працівниками ТЦ Метро №32 було грубо порушені його права, як громадянина України, які передбачені положеннями чинного законодавства України та нормами міжнародного права, а саме: Конституцією України, Законом України «Про захист персональних даних», Законом України «Про доступ до публічної інформації», Кодексом України про адміністративні правопорушення», Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року. Судом  проігноровано, у тому числі,  і наказ Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини від 08 січня 2014 року №1/02-14 «Про затвердження документів у сфері захисту персональних даних», Роз`яснення Міністерства юстиції України від 21 грудня 2011 року «Про захист персональних даних», роз`яснення Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини від 08 січня 2014 року «Роз`яснення до Типового порядку обробки персональних даних» та інші положення норм діючого законодавства, а тому позивач вважає, що судове рішення від 06 грудня 2023 року було прийнято без врахування вище зазначених положень законодавстваіпідлягає скасуванню.
У відзиві на апеляційну скаргупредcтавник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Метро кеш енд кері Україна» -  адвокат Жукотанська Олена Василівна просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Зазначає що, починаючи з 12 березня 2020 року на усій території України встановлено карантин відповідно до Постанов Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами) та від 20 травня 2020 року № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів» (далі - «Постанова № 392»).
Надалі, Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID- 19, спричиненої коронавірусом SARS -CoV-2» від 9.12.2020 року № 1236 (далі - «Постанова № 1236»). Відповідно до вказаних нормативних актів на період дії карантину забороняється:«перебування в громадських будинках і спорудах, громадському транспорті без вдягнутих засобів індивідуального захисту, зокрема, респіраторів або захисних масок, що закривають ніс та рот, у тому числі, виготовлених самостійно».
Таким чином, відмова позивачу в обслуговуванні на касі ТЦ Метро №32 є правомірною з огляду на наявність певних обмежень, якими встановлена заборона перебувати у громадському місці, зокрема, у вказаному ТЦ, без засобів індивідуального захисту (маски або распіратора), вдягненого належним чином.
До того ж, сторона відповідача вважає, що позивач не мав права посилатися на ці обставини, як на підставу позову, чи як на обґрунтування своїх апеляційних вимог, так як даний інцидент був предметом розгляду іншої судової справи.
Так,   рішенням Дарницького районного суду міста Києва по справі №753/11105/22 від 23.01.2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «Метро Кеш енд Кері Україна», Торговельного центру №32 «Метро Кеш енд Кері Україна» про захист прав споживачів та стягнення моральної шкоди - відмовлено повністю. Дане рішення залишено в силі постановою Київського апеляційного суду від 12.07.2023. У відкритті касаційного провадження ОСОБА_1 відмовлено. 
Щодо розкриття персональних даних сторона відповідача зазначає, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Метро Кеш Енд Кері Україна» не має жодного відношення до встановлення поліцією персональних даних ОСОБА_1 . Жодних даних відповідачем поліції не передавалось, а відтак відсутній сам факт порушення, тобто, відсутній факт передачі зі сторони відповідача персональних даних позивача будь-якій третій особі.
До того ж, рішенням у справі № 619/185/22 судом було вже встановлено, що                       ТОВ «Метро Кеш енд Кері Україна» не здійснювалася передача персональних даних позивача жодним третім особам, а інформація про позивача була отримана співробітниками поліції за допомогою бази ІПНП «АРМОР».
Фактично в діях відповідачів відсутній склад правопорушення, а отже застосування відповідальності та нарахування штрафу за таких умов неможливе.
 В судове засідання апеляційного суду  позивач  ОСОБА_1 не з`явився, про день  та час розгляду справи  судом повідомлений у встановленому порядку, полав до суду заяву про розгляд справи у його відстуності, а тому колегія суддів вважає можливим розгляд справи у відстуності позивача.
Представник  відповідача  Товариства з обмеженою відповідальністю « Метро Кеш Енд Кері Україна» адвокат Жукотанська  Олена Василівна в судовому засіданні проти доводів апедяційної скарги заперечувала, просила скаргу залишити  без задоволення, а рішення суду- без змін.
Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення представника відповідача,  обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що згідно постанови ГАБ №501487 по справі про адміністративне правопорушення від 21.12.2021 року поліцейським СРППВП №3 ХРУП №3, старшим сержантом поліції Тентюк Б.А. встановлено, що 21.12.2021 року, о 12 од. 10 хв.,     ОСОБА_1  знаходився в с. Мала Данилівка, вул. Кільцевий Шлях, 8, ТЦ «Метро» в громадському місці без захисної маски, що захищає органи дихання, чим порушив вимоги постанови КМУ від 09.11.2020 року №1236, враховуючи ст. 44-3 КУпАП на  ОСОБА_1 було накладено адміністративне стягнення, штраф у розмірі 170 грн. ( а.с.45).
Згідно до листа Товариства з обмеженою відповідальністю «Метро Кеш Енд Кері» за вих. №1633 від 29.09.2023 позивачу повідомлено про те, що відповідно до пояснень поліції щодо джерела отримання даних про правопорушника зазначено: «З приводу того, що постанова про адміністративне правопорушення містить інформацію про особисті дані, які     ОСОБА_1 не надавав, то з огляду на постанову серії БАВ №407126 від 30.11.2021 року, з графи 4 вбачається, що відомості про  ОСОБА_1 співробітником поліції були встановлені за допомогою бази ІПНП «АРМОР» відповідно до ч.3 Розділу IV «Положення про інформаційно-телекомунікаційну систему «Інформаційний портал Національної поліції України», затвердженої наказом МВС України №676 від 03.08.2017 року, що свідчить про правомірність дій співробітників поліції» ( а.с.48-49).  
Згідно до інформації, розміщеної на сайті «Судова влада України» за посиланням (https://court.gov.ua/fair/) у провадженні Дергачівського районного суду Харківської області перебувала справа №619/185/22, у провадженні Дарницького районного суду                     м. Києва перебувала справа №753/11105/22.
Згідно  рішення Дергачівського районного суду Харківської області по справі №619/185/22, оприлюдненого в Єдиному реєстрі судових рішень 24.02.2022 за посиланням (https://reyestr.court.gov.ua/Review/103522621), судом у справі №619/185/22 зроблено висновок: «отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами. Вина особи, яка притягається до відповідальності, має бути доведена належними доказами, а не ґрунтуватися на припущеннях; усі сумніви, щодо доведеності вини особи повинні тлумачитися на її користь.
Факт перебування  ОСОБА_1 у громадському місці, а саме, у ТЦ «Метро», під час дії карантину без вдягнутих засобів індивідуального захисту, підтверджено також наданим відповідачем відеозаписом з боді камери поліцейського, з якого вбачається, що співробітники поліції, які здійснювали виїзд за викликом до ТЦ «Метро» одразу представились та надали свої службові посвідчення, а також рапортом про отримання заяви та письмовими поясненнями  ОСОБА_1 , наданими співробітникам поліції 21.12.2021 року. До того ж, обставини перебування  без захисної маски у приміщенні ТЦ «МЕТРО» не заперечувалися       ОСОБА_1  у позовній заяві, що утворює у собі склад правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 44-3 КпАП України, що належним чином відображено в оскаржуваній постанові».
Відповідно до рішення суду по справі №753/11105/22 від 23.01.2023 року, опублікованого в Єдиному реєстрі судових рішень за посиланням (https://reyestr.court.gov.ua/Review/108728344) судом встановлено, що: «Позивачем визнано обставину, що він під час відвідування ТЦ № 32 за адресою: Україна, 62341, Харківська обл., смт. Мала Данилівка, вулиця Кільцевий шлях, 8, був без засобів індивідуального захисту. На відео, яке було долучено позивачем до матеріалів справи на флеш-накопичувачі та досліджено судом, не зафіксовані події відмови позивачу у купівлі обраних товарів. В той же час представник відповідача у відзиві на позов не заперечував факту відмови позивачу у купівлі обраних ним товарів через відсутність у нього засобів індивідуального захисту».
При ухваленні рішення в справі №753/ 11105/22 суд дійшов висновку про відсутність дискримінації позивача, як споживача при відмові укласти договір купівлі-продажу через недотримання ним вимог, встановлених підзаконним нормативно-правовим актом.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Метро Кеш Енд Кері Україна», Метро Кеш енд Керрі Україна ТЦ №32 про захист порушених прав щодо незаконного розкриття персональних даних та відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції вказав на те, що позивачем не було додано до позовної заяви та до заяви про виконання вимог ухвали про залишення позовної заяви без руху від 18.10.2023 року доказів щодо предмета доказування, а саме, щодо передачі співробітниками ТЦ «Метро» №32 персональних даних позивача співробітникам поліції.
Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення Дарницького районного суду міста Києва від 06 грудня 2023 року відповідає.
Згідно зі статтею 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
Рішенням Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року № 2рп/2012 надано офіційне тлумачення положенню частини другої статті 32 Конституції України, зокрема: неможливо визначити абсолютно всі види поведінки фізичної особи у сферах особистого та сімейного життя, оскільки особисті та сімейні права є частиною природних прав людини, які не є вичерпними‚ і реалізуються в різноманітних і динамічних відносинах майнового та немайнового характеру, стосунках, явищах, подіях тощо. Право на приватне та сімейне життя є засадничою цінністю, необхідною для повного розквіту людини в демократичному суспільстві, та розглядається як право фізичної особи на автономне буття незалежно від держави, органів місцевого самоврядування, юридичних і фізичних осіб. Збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами є втручанням в її особисте та сімейне життя. Таке втручання допускається винятково у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
На виконання положення статті 32 Конституції України, а також з метою імплементації Конвенції Ради Європи від 28 січня 1981 року № 108 «Про захист осіб у зв`язку з автоматизованою обробкою персональних даних» Верховна Рада України схвалила Закон України від 01 червня 2010 року № 2297-VI «Про захист персональних даних», в статті 1 якого закріплено, що цей Закон регулює правові відносини, пов`язані із захистом і обробкою персональних даних, і спрямований на захист основоположних прав і свобод людини і громадянина, зокрема права на невтручання в особисте життя, у зв`язку з обробкою персональних даних.
Згідно зі статтею 8 Закону України «Про захист персональних даних» особисті немайнові права на персональні дані, які має кожна фізична особа, є невід`ємними і непорушними.
Зокрема у пунктах 6, 9 частини другої зазначеної статті визначено, що суб`єкт персональних даних має право пред`являти вмотивовану вимогу щодо зміни або знищення своїх персональних даних будь-яким володільцем та розпорядником персональних даних, якщо ці дані обробляються незаконно чи є недостовірними, а також застосовувати засоби правового захисту в разі порушення законодавства про захист персональних даних.
Відповідно до частин першої та другої статті 14 Закону України «Про захист персональних даних» поширення персональних даних передбачає дії щодо передачі відомостей про фізичну особу за згодою суб`єкта персональних даних. Поширення персональних даних без згоди суб`єкта персональних даних або уповноваженої ним особи дозволяється у випадках, визначених законом, і лише (якщо це необхідно) в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
У частинах першій - другій статті 11 Закону України від 02 жовтня 1992 року                        № 2657-XII «Про інформацію» інформація про фізичну особу (персональні дані) - це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. Не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження.
Згідно з частиною другою статті 21 Закону України «Про інформацію» конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом.
Поняття особистого немайнового права в Цивільному кодексі України визначається через перелік ознак, визначених у статті 269 Цивільного кодексу України, а саме: особисті немайнові права належать кожній фізичній особі від народження або за законом;особисті немайнові права фізичної особи не мають економічного змісту; особисті немайнові права тісно пов`язані з фізичною особою; фізична особа не може відмовитися від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав; особистими немайновими правами фізична особа володіє довічно.
У статті 270 ЦК України визначено, що відповідно до Конституції України фізична особа має право на життя, право на охорону здоров`я, право на безпечне для життя і здоров`я довкілля, право на свободу та особисту недоторканність, право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції, право на недоторканність житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості. Цим Кодексом та іншим законом можуть бути передбачені й інші особисті немайнові права фізичної особи. Перелік особистих немайнових прав, які встановлені Конституцією України, цим Кодексом та іншими законами, не є вичерпним.
Відповідно до статті 302 ЦК України фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію. Збирання, зберігання, використання і поширення інформації про особисте життя фізичної особи без її згоди не допускаються, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
З ситемного аналізу вказаних норм права вбачається, що позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, що складається із двох елементів: предмета і підстави позову.
Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимоги про захист порушеного права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, у позовній заяві повинна чітко зазначити, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якого пред`явлено позов, та призначає, які саме дії необхідно вчинити судом для відновлення права. У своєму розгляді суд має перевірити доводи, на яких ґрунтовуються позовні вимоги, у тому числі матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи воно буде відновлено у заявлений спосіб.
Для визначення предмета позову як способу захисту права чи інтересу важливим є перелік способів захисту цивільного права та інтересу, наведений у статті  16 ЦК України, за змістом якої способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права, припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, тощо. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
З урахуванням цих правових норм правом звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, особою до якої предявлено позов. 
Отже, суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб і, залежно від встановленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі                      № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що: «кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України). Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2019 року у справі                    № 826/7380/15 (провадження № 11-778апп18) зазначено, що: «правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003). При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Відтак ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі                     № 333/6816/17 (провадження №14-87цс20) зазначено, що «ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Не відповідатиме завданням цивільного судочинства звернення до суду з позовом, спрямованим на оцінювання доказів, зібраних в інших справах, на предмет їх належності та допустимості, або з метою створення підстав для звільнення від доказування в іншій справі (для встановлення у судовому рішенні обставин, які би не потрібно було надалі доказувати під час розгляду іншої справи).
У постановах від 09 лютого 2022 року у справі № 910/6939/20 та  від  16  листопада 2022 року у справі № 911/3135/20 Велика Палата Верховного Суду вказувала, що «правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. При цьому суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2024 року у справі                      № 496/1059/18 викладено висновок про те, що «під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, суди мають ураховувати його ефективність. Це  означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечувати поновлення порушеного права, а в   разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування».
Відповідно до ч. 2 ст. 76 ГПК України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».
Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні позову   ОСОБА_1 про захист порушених прав щодо незаконного розкриття персональних даних, так як ним не доведено, що його права порушені відповідачем.
А відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої  статті 15 ЦК України до суду особа має право звернутися, якщо її права порушені, невизнані або оспорюються. Жодну із цих дій відповідач не вчиняв.  
З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно виходив з того, що позивачем не доведено, що на час звернення до суду з позовом про захист порушених прав щодо незаконного розкриття персональних даних, порушені права позивача саме відповідачем.
Згідно з частинами першою, другою статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).
Крім того, у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22).
Звертаючись до суду позивач зазначав, що відмова відповідача у продажі йому  товару відбувалася публічно, в оточенні невизначеного для позивача кола осіб, що набуло принизливої форми для позивача. Розкриття відповідачем персональних даних позивача також було спрямоване на принеження його честі та гідності, що завдало йому значної моральної шкоди. 
Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди саме позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.
При цьому слід враховувати, що порушення прав людини чи погане поводження із нею завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.
Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
З огляду на те, що «розумність» і «справедливість» є оціночними поняттями, суд першої інстанції, який заслуховує сторін та встановлюють фактичні обставини справи, має широку свободу розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди.
У справі «Недайборщ проти РФ» від 01.07.2010 (Скарга № 42255/04) Європейський суд з прав людини у п. 37 зазначив, що заявник не зобов`язаний надавати будь-які докази наявності понесеної ним моральної шкоди. (див., серед численних інших джерел, Рішення Європейського суду від 15.10.2009 у справі «Антипенков проти Російської Федерації» (Antipenkov v. Russia) п. 82, скарга № 33470/03; Рішення Європейського суду від 14.02.2008 у справі «Пшеничний проти Російської Федерації» (Pshenichnyy v. Russia), п. 35, скарга № 30422/03; Рішення Європейського Суду у справі «Гарабаєв проти Російської Федерації» (Garabayev v. Russia), п. 113, скарга № 38411/02, ЕСПЧ 2007-VII (витяг); а також Рішення Європейського Суду від 01.06.2006 у справі «Грідін проти Російської Федерації» (Gridin v. Russia), п. 20, скарга № 4171/04).
В п.78 Рішення Європейського Суду з прав людини «Мельниченко проти України» від 19.10.2004 Суд зазначив, що моральна шкода має визначатися за автономними критеріями, що випливають з Конвенції, а не на підставі принципів, визначених у національному законодавстві чи практиці відповідної держави. В свою чергу у п.50 Рішення Європейського Суду з прав людини справа «Полтораченко проти України» (заява № 77317/01) 18.01.2005 Суд вважає, що заявник може розглядатись як такий, що зазнав певного розчарування та страждання в результаті встановленого у цій справі порушення. Тому Суд, на засадах справедливості, присуджує йому 5000 ЄВРО компенсації моральної шкоди.
Водночас у справі «Ромашов проти України» від 27.07.2004 (Заява № 67534/01) Європейським судом у п. 52 зазначено, що Суд враховує той факт, що в результаті виявлених порушень заявник зазнав моральної шкоди, яка не може бути виправленою шляхом лише констатації Судом факту порушення. Проте розмір заявленої суми надмірний.
Пленум Верховного Суду України у своїй постанові № 5 від 25.05.2001 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснив, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
У п. 9 постанови Пленум Верховного Суду України також рекомендував судам при визначенні розміру відшкодування моральної (немайнової) шкоди враховувати характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характер немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення), інші обставини, як стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану тощо.
Таким чином, з огляду на встановлені обставини справи, враховуючи недоведеність позивачем наявності протиправності дій з боку відповідача, наявності причинного зв`язку між шкодою і діями відповідача та вини останнього в її заподіянні, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції підставно відмовив  у задоволенні  позовних вимог  ОСОБА_1 про  відшкодування йому  відповідачем моральної шкоди у розмірі  280 000,00 грн.
Доводи апеляційної скарги про те, що працівниками ТЦ Метро №32 було грубо порушено права позивача, як громадянина України, які передбачені положеннями Конституції України, Законом України «Про захист персональних даних», Законом України «Про доступ до публічної інформації», Кодексом України про адміністративні правопорушення», Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року; проігноровано, у тому числі, і наказ Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини від 08 січня 2014 року №1/02-14 «Про затвердження документів у сфері захисту персональних даних», роз`яснення Міністерства юстиції України від 21 грудня 2011 року «Про захист персональних даних», роз`яснення Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини від 08 січня 2014 року «Роз`яснення до Типового порядку обробки персональних даних» та інші положення норм діючого законодавства, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.
Правопорядок не може допускати ситуації коли нівелюється законна сила судового рішення та створюються передумови для виникнення «колізії» судових рішень (див. постанов Верховного Суду від 01 березня 2023 року в справі № 442/3663/20 (провадження № 61-6501св21) від 04 жовтня 2024 рокупо справі  № 607/6215/23(провадження № 61-7267св24).
Апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. При цьому суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 756/1529/15-ц (провадження № 14-242цс18), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2020 року у справі № 752/1839/19 (провадження № 61-976св20), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2020 року у справі № 760/16979/15-ц (провадження № 61-4848св19), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 грудня 2023 року в справі № 686/23143/20 (провадження № 61-13878св23)).
Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені (частина п`ята статті 82 ЦПК України).
Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17)).
На момент розгляду справи судом першої істанції набрало законної сили рішення Дергачівського районного суду Харківської областівід 21 лютого 2022 рокуу справі  №619/185/22, яким встановлено, що 
«з постанови серії ГАБ № 501487 убачається, що 21.12.2021 року поліцейським СРПП ВП № 3 ХРУП № 3 ГУНП в Харківській області області Тентюком Б.А. винесена постанова у справі про адміністративне правопорушення, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст.44-3 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 170,00 грн.
Згідно вказаної постанови   ОСОБА_1 , 21.12.2021  року, о 12 год 10 хв, знаходився у смт Мала Данилівка, вул. Кільцевий шлях, буд. 8, ТЦ «Метро» у громадському місці без захисої медичної маски, що захищає органи дихання, чим порушив вимоги постанови КМУ №1236 п.п. 1 п.2.2 від 09.12.2020, за що передбачена відповідальність ч. 2 ст.44-3 КУпАП.
Факт перебування ОСОБА_1 у громадському місці, а саме, у ТЦ «Метро», під час дії карантину без вдягнутих засобів індивідуального захисту, підтверджено також наданим відповідачем відеозаписом з боді камери поліцейського, з якого вбачається, що співробітники поліції, які здійснювали виїзд за викликом до ТЦ «Метро» одразу представились та надали свої службові посвідчення, а також рапортом про отримання заяви та письмовими поясненнями ОСОБА_1 , наданими співробітникам поліції 21.12.2021 року.
До того ж, обставини перебування позивача без захисної маски у приміщенні ТЦ «Метро» не заперечувалися     ОСОБА_1  у позовній заяві, що утворює у собі склад правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 44-3 КпАП України, що належним чином відображено в оскаржуваній постанові.
Суд звертає увагу, що зміст позову свідчить про те, що у межах цієї справи позивач оспорює не сам факт допущеного порушення, передбаченого ч. 2 ст. 44-3 КпАП України, чи адміністративного стягнення, що на нього накладався, а сам факт обов`язку носіння засобів індивідуального захисту, запроваджений вже згаданою вищепостановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року №1236, при цьому, сама по собі незгода позивача із запровадженими постановою Кабінету Міністрів України обмеженнями у зв`язку з карантином, зокрема, щодо обов`язкового перебування у межах громадських будинків і споруд у засобах індивідуального захисту, не може свідчити про незаконність оскаржуваної постанови».
Також, на момент розгляду справи судом першої істанції набрало законної сили рішення Дарницького районного суду м. Києва від 01 березня 2023 року по справі                          № 753/11105/22 яким встановлено, що 
«Позивачем визнано обставину, що він під час відвідування ТЦ № 32 за адресою: Харківська обл, смт Мала Данилівка, вул. Кільцевий шлях, 8 був без засобів індивідуального захисту.
На відео, яке було долучено позивачем до матеріалів справи на флеш-накопичувачі та досліджено судом, не зафіксовані події відмови позивачу у купівлі обраних товарів. В той же час представник відповідача у відзиві на позов не заперечував факту відмови позивачу у купівлі обраних ним товарів через відсутність у нього засобів індивідуального захисту.
Таким чином, відмова в обслуговуванні на касі ТЦ № 32 є правомірною з огляду на наявність певних обмежень, якими встановлена заборона перебувати у громадському місці, зокрема, у вказаному ТЦ, без засобів індивідуального захисту (маски або распіратора), вдягненого належним чином.
Встановлена Кабінетом Міністрів України вимога щодо перебування у громадських місцях з використанням заходів індивідуального захисту є лише профілактичним заходом, а не обмеженням конституційних прав.
Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.
При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (ч. 2ст. 13 ЦК України).
Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність дискримінації позивача як споживача при відмові укласти договір купівлі-продажу через недотримання ним вимог, встановлених підзаконним нормативно-правовим актом.
Враховуючи те, що не знайшов підтвердження належними та допустимими доказами факт порушення прав та законних інтересів позивача, не доведено протиправність дій відповідачів, відсутні підстави для задоволення позовних вимог до відповідачів про визнання порушеними права позивача у відмові продажу йому товарів.
Таким чином, суд дійшов висновку, що позивач, використовуючи різноманітність цивільного законодавства, наявність власних цивільних прав, вочевидь зловживаючи ними, вимагав до себе привілейованого становища порівняно з іншими особами, що зобов`язані виконувати і виконували положення законодавства».
Таким чином, оскільки рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 21 лютого 2022 року у справі  №619/185/22та рішення Дарницького районного суду м. Києва від 01 березня 2023 року по справі № 753/11105/22 набрали законної сили, то факти, установлені цими судовими рішеннями, є обов`язковими при розгляді цієї справи.
Оскільки правопорядок не може допускати ситуації коли нівелюється законна сила судового рішення та створюються передумови для виникнення «колізії» судових рішень, а відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові, то суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 .
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Таким чином, доводи, викладені позивачем  ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення Дарницького районного суду міста Києва від 06 грудня 2023 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права,  доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги позивача  ОСОБА_1 .
Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційну скаргу позивача  ОСОБА_1 залишено без задоволення, а судове рішення без змін, тому розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.
 Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 06 грудня 2023 року залишити без змін.
 Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.
 
Повний текст постанови складено 03  грудня 2024 року.
 
Головуючий                                       Судді: