ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2024 року	Львів	Справа № 300/363/24 пров. № А/857/7755/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                                  Коваля Р. Й.,
суддів                                                                       Гуляка В. В.,
                                                                                 Ільчишин Н. В.,

розглянувши у письмовому провадженні у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 01 березня 2024 року (прийняте у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Івано-Франківську суддею Кафарським В. В.) в адміністративній справі № 300/363/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинення певних дій,

                                                    В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі також - позивач) звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (далі - ГУ ПФУ в Івано-Франківській області, відповідач 1), Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (далі - ГУ ПФУ у Львівській області, відповідач 2) в якому просила:
-          визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ у Львівській області від 04.07.2023 № 092950013316 про відмову у призначенні пенсії;
-          зобов`язати ГУ ПФУ в Івано-Франківській області зарахувати до загального страхового стажу позивача період роботи з жовтня 1983 року по 31.01.1985 у колгоспі ім. Леніна та призначити пенсію за віком відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що вона досягла необхідного віку та набула достатнього страхового стажу для призначення пенсії відповідно до ч. 1 ст. 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а тому вона звернулася до відповідача 1 із заявою про призначення пенсії. Водночас, відповідач 2 виніс протиправне рішення про відмову у призначенні пенсії, пославшись на те, що вона не надала документів, які підтверджують те, що смерть чоловіка пов`язана з наслідками проходження військової служби. Водночас, згідно спірного рішення, не зараховано через формальні підстави роботу позивача у колгоспі ім. Леніна, зокрема, як зазначає представник позивача, період з жовтня 1983 року по 31.01.1985.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 01 березня 2024 року позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФУ у Львівській області від 04.07.2023 № 092950013316 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії.
Зобов`язано ГУ ПФУ у Львівській області зарахувати до загального страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з жовтня 1983 року по 31.01.1985 у колгоспі ім. Леніна та призначити пенсію за віком відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». 
У задоволенні решти позову відмовлено.

Не погодившись із зазначеним рішенням, його оскаржило ГУ ПФУ в Івано-Франківській області, яке вважає рішення суду першої інстанції прийнятим за неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, та з порушенням норм матеріального і процесуального права. Тому просило скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що відповідно до пп. 6 п. 2.1 розділу 2 Порядку № 22-1, у цьому випадку необхідно надати висновок про причинний зв`язок смерті військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейських з пораненням, контузією, каліцтвом, отриманими під час виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків), захворюванням, пов`язаним з перебуванням на фронті, ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, виконанням інтернаціонального обов`язку, безпосередньою участю в АТО/ООС або обороні України у зв`язку з військовою агресією російської федерації. Тому, право на дострокову пенсію за віком у ОСОБА_1 відсутнє, у зв`язку із чим рішенням Головного правління Пенсійного фонду України у Львівській області від 04.07.2023 № 092950013316 відмовлено у призначенні пенсії через ненадання документа, який підтверджує, що смерть ОСОБА_2 пов`язана з наслідками проходження військової служби.
Щодо періоду роботи з жовтня 1983 року по 31.01.1985 у колгоспі ім. Леніна зазначає, що в довідках, наданих позивачем на підтвердження періоду роботи в колгоспі, не зазначено по батькові особи, а лише зазначено, що ОСОБА_3 дійсно працювала в килимарному цеху з лютого 1983 року по грудень 1985 року, що, на думку пенсійного органу, не дає можливості повністю ідентифікувати особу працівника.

Відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у зв`язку з розглядом справи у письмовому провадженні фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Суд апеляційної інстанції відповідно до статті 308 КАС України переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є дружиною ОСОБА_2 , учасника бойових дій, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 10, 11).
У зв`язку із цим, позивач отримала посвідчення серії НОМЕР_1 від 04.03.2019, згідно якого має право на пільги, встановлені законодавством України для сімей загиблих (померлих) ветеранів війни (а. с. 9). 
26.06.2023, досягнувши 58-річного віку, позивач звернулася до ГУ ПФУ в Івано-Франківській області із заявою про призначення пенсії за віком згідно п. 5 ч. 1 ст. 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (а. с. 44). При цьому, до заяви позивачем подано пакет оригіналів документів про її стаж роботи та заробітну плату, в тому числі документи, які підтверджують право на пільги, встановлені законодавством України для сімей загиблих (померлих) ветеранів війни, що підтверджується розпискою-повідомленням з переліком документів, доданих до заяви (а. с. 45 - 46).
Після опрацювання системою поданої заяви, згідно принципу екстериторіальності органом, що призначає пенсію, визначено ГУ ПФУ у Львівській області.
За результатами розгляду поданих позивачем до заяви документів відповідач 2 рішенням від 04.07.2023 № 092950013316 відмовив позивачу в призначенні пенсії за віком відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оскільки не надано документ, який підтверджує, що смерть пов`язана з наслідками проходження військової служби. Так, вказаним рішенням визнається страховий стаж позивача – 24 роки 09 місяців 7 днів. Також у вказаному рішенні відповідачем 2 зазначено, що до страхового стажу не зараховано період роботи у колгоспі ім. Леніна з лютого 1983 року по жовтень 1984 року, оскільки в архівній довідці № 19-08/М-20/2 від 10.06.2020 не зазначено по-батькові особи.

Вважаючи протиправним рішення ГУ ПФУ у Львівській області № 092950013316 від 04.07.2023 про відмову у призначенні пенсії, позивач звернулася до суду з цим позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції мотивував це тим, що всі необхідні документи були надані пенсійному органу позивачем разом із заявою про призначення пенсії.  З огляду на вкладене, суд вважав, що позивач має право на призначення дострокової пенсії відповідно до пункту 5 статті 115 Закону № 1058-IV.
Також зазначив, що пенсійним органом допущено надмірний формалізм щодо незарахування до страхового стажу не зараховано період роботи у колгоспі ім. Леніна з лютого 1983 року по жовтень 1984 року, оскільки всі надані позивачем у сукупності документи, зокрема архівні довідки № 19-08/М-20/2 від 10.06.2020, № 19-08/М-20/1 від 10.06.2020 (а. с. 14, 15), а також довідка від 09.03.1987, видана колгоспом ім. Леніна за № 111 (а. с. 13), на думку суду, підтверджують відповідний страховий стаж ОСОБА_1 , а тому дії пенсійного органу щодо його не зарахування є протиправними.

Такі висновки суду першої інстанції, на переконання колегії суддів апеляційного суду, відповідають нормам матеріального права, фактичним обставинам справи і є вірними з огляду на таке.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Статтею 46 Конституції України закріплено право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Зі змісту частини 3 статті 23 Загальної Декларації прав людини та пункту 4 частини 1 Європейської Соціальної хартії випливає, що кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, - яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.

Конституційний Суд України у рішенні від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007 зазначив, що утверджуючи і забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами України встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до частини другої статті 6, частини другої статті 19, частини першої статті 68 Конституції України вони є загальнообов`язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами.
Право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду регулюють Закони України від 05.11.1991 № 1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» (далі – Закон № 1788-ХІІ), від 09.07.2003 № 1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі – Закон № 1058-IV).

Частинами першою, другою статті 24 Закону № 1058-IV визначено, що страховий стаж – період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Згідно частини четвертої статті 24 Закону № 1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Умови призначення пенсії за віком, зокрема вік та необхідний страховий стаж передбачено статтею 26 Закону № 1058-IV.
Водночас, пунктом 5 статті 115 Закону № 1058-IV передбачено, що право на призначення дострокової пенсії за віком мають дружини (чоловіки), якщо вони не взяли повторний шлюб, діти, які стали особами з інвалідністю до досягнення повноліття, і батьки, яким надано статус сімей загиблих (померлих) ветеранів війни, відповідно до абзацу четвертого пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», пункту 1 статті 10 зазначеного Закону – після досягнення чоловіками 55 років, жінками – 50 років та за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків і не менше 20 років у жінок.

Як видно з матеріалів справи, позивач відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 від 04.03.2019, має право на пільги, встановлені законодавством України для сімей загиблих (померлих) ветеранів війни (а. с. 9).
При цьому, відповідно до довідки від 23.06.2023 вих. № 15, яка надавалася разом із заявою про призначення пенсії, ОСОБА_1 після смерті чоловіка вдруге заміж не виходила (а. с. 53).

Суд зазначає, що правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяння формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них врегульовані Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 № 3551-XII (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі – Закон № 3551-XII).
Приписами пункту 1 статті 10 вказаного Закону передбачено, що до членів сімей загиблих (померлих) ветеранів війни, зазначених у цій статті, належать, зокрема, один з подружжя, який не одружився вдруге, незалежно від того, виплачується йому пенсія чи ні.

Таким чином, з урахуванням викладеного нормативного регулювання та встановлених обставин, суд констатує, що у цьому випадку правовий статус позивача як члена сім`ї загиблого ветерана війни визначається саме пунктом 1 статті 10 Закону № 3551-XII.
Тобто, помилковими є доводи пенсійного органу про необхідність надання документа, який підтверджує, що смерть чоловіка позивача пов`язана з наслідками проходження військової служби та, як наслідок, необґрунтованими є посилання відповідачів на абзац 24 підпункту 6 пункту 2.1 розділу II Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі – Постанова № 22-1).
У цьому випадку перелік необхідних документів, які мала подати позивач, визначений абзацами 33-36 підпункту 6 пункту 2.1 розділу II Постанови № 22-1, відповідно до положень яких документи, які підтверджують право на призначення дострокової пенсії за віком, зокрема, дружинам, якщо вони не взяли повторний шлюб, яким надано статус особи, на яку поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», відповідно до абзацу четвертого пункту 1 статті 10 цього Закону, є:
посвідчення члена сім`ї загиблого;
документи, які підтверджують родинні стосунки;
свідоцтво про смерть (при призначенні пенсії членам сімей померлих (загиблих) згідно з пунктом 5 частини першої статті 115 Закону).

Судом встановлено, що всі необхідні документи були надані пенсійному органу позивачем разом із заявою про призначення пенсії (а. с. 84, 90, 103 - 104). 

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач має право на призначення дострокової пенсії відповідно до пункту 5 статті 115 Закону № 1058-IV.
При цьому, суд звертає увагу, що на момент звернення ОСОБА_1 за призначенням їй дострокової пенсії, остання досягла 58 років, а також згідно спірного рішення пенсійним органом підтверджено страховий стаж позивача – 24 роки 09 місяців 7 днів. Тобто, станом на день звернення ОСОБА_1 із заявою про призначення пенсії, були всі необхідні умови для призначення останній дострокової пенсії за віком.

При цьому, як видно із оспорюваного рішення та заявлених позовних вимог, спірним є також період роботи позивача у колгоспі ім. Леніна. Так, відповідний стаж роботи не зараховано відповідачем 2 через те, що в архівній довідці не зазначено по-батькові особи.

Щодо цього суд зазначає таке.

Згідно статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення», до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Також, згідно статті 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. 

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 за № 637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі – Порядок № 637). 
Пунктом 1 даного Порядку передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка, за відсутності її або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Аналогічні норми містяться і в Постанові № 22-1, відповідно до п. 2.1 якої передбачено, що документом, що підтверджує трудовий стаж є трудова книжка, а у разі її відсутності чи відповідних записів у ній, підтвердження трудового стажу здійснюється згідно Порядку № 637, зокрема, шляхом надання уточнюючих довідок.

Тобто, прийняття на підтвердження стажу роботи, зокрема, довідок, застосовується в тому випадку, коли відсутня трудова книжка, або відсутні відповідні записи чи містяться неправильні чи неточні записи в трудовій книжці про роботу особи на підприємстві.

При цьому, суд враховує, що відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеною у постанові від 21.02.2018 у справі № 687/975/17 відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретну посаду, яку займав позивач у той чи інший період його роботи на підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства чи колгоспу не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.
Окрім того, Верховний Суд у постановах від 24.05.2018 у справі № 490/12392/16-а та від 04.09.2018 у справі № 423/1881/17 висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.
Формальні неточності у документах, а також внесення виправлення до запису в трудовій книжці працівником підприємства, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист, тобто позбавляти позивача його право на належне пенсійне забезпечення у відповідності до вимог Конституції України та Законів.
Також, відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 06.03.2018 у справі № 127/9055/17, наявність сумніву не може нівелювати певні відомості та позбавляти особу права на належне пенсійне забезпечення з урахуванням набутого трудового стаж.
Також у постанові від 06.03.2018 в справі № 754/14898/15-а Верховний Суд дійшов висновку, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.
У постанові Верховного Суду від 19.02.2019 у справі № 575/530/17 також вказано про заборону допущення відповідачами (органами пенсійного фонду) певного формалізму при зверненні осіб про призначення чи перерахунку пенсії.
Такі правові позиції Верховного Суду відповідно до вимог частини п`ятої статті 242 КАС України мають враховуватись судами при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Суд зазначає, що відповідно до даних архівних довідок № 19-08/М-20/2 від 10.06.2020, № 19-08/М-20/1 від 10.06.2020, підтверджується факт роботи Волощук (дівоче прізвище позивача до одруження) Орисі, а також отримання останньою заробітної плати та, відповідно, здобутий страховий стаж позивача протягом 1983 - 1985 років у колгоспі ім. Леніна.
Також додатково вказаний страховий підтверджується довідкою від 09.03.1987, виданою колгоспом ім. Леніна за № 111, яка надавалася відповідачу при зверненні за призначенням пенсії, в якій є по-батькові позивача (а. с. 13).

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем 2 у цьому випадку допущено надмірний формалізм, оскільки сукупно всі надані позивачем документи, зокрема архівні довідки № 19-08/М-20/2 від 10.06.2020, №19-08/М-20/1 від 10.06.2020 (а. с. 14, 15), а також довідка від 09.03.1987, видана колгоспом ім. Леніна за № 111 (а. с. 13), на думку суду, підтверджують відповідний страховий стаж позивачки, а тому дії пенсійного органу щодо його не зарахування є протиправними.

Також суд наголошує, що відповідно до підпункту 2 пункту 6 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднані управління, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України № 28-2 від 22.12.2014, Управління має право отримувати безоплатно в установленому законодавством порядку від державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності і від фізичних осіб-підприємців відомості про нарахування, обчислення і сплату страхових внесків, а також інші відомості, необхідні для здійснення покладених на управління Фонду завдань.
Отже, відповідач не позбавлений права, зокрема, у разі виникнення певних сумнівів щодо достовірності певних записів чи відсутності окремих документів у архівних установах, для підтвердження стажу роботи, звертатися із відповідними листами, запитами до підприємств, установ, організацій, з метою отримання певної інформації, в тому числі, уточнюючої довідки чи документів, що містять відомості про періоди роботи.
При цьому, якщо Держава, в особі відповідного пенсійного органу, не має доказів зловживання з боку особи при поданні заяви про призначення пенсії в частині документів щодо трудового стажу, за наявності встановлених законом умов для призначення пенсії, то повинна зараховувати відповідний стаж при призначенні такій особі пенсії.
Проте, у цьому випадку відповідачем не вжито жодних заходів з метою отримання певної інформації щодо достовірності відомостей у архівних довідках № 19-08/М-20/2 від 10.06.2020, № 19-08/М-20/1 від 10.06.2020.

Враховуючи наведене, суд вважає, що рішення ГУ ПФУ у Львівській області від 04.07.2023 № 092950013316 про відмову позивачу у призначенні пенсії є протиправним і підлягає скасуванню.
При цьому, судом першої інстанції, з метою обрання належного та ефективного способу захисту порушених прав, правильно зобов`язано саме ГУ ПФУ у Львівській області зарахувати до страхового стажу позивача періоди роботи з жовтня 1983 року по 31.01.1985 у колгоспі ім. Леніна та, з урахуванням того, що позивачем виконано всі необхідні умови (досягнення відповідного віку та набуття страхового стажу) призначити пенсію за віком відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

За таких обставин колегія суддів приходить до переконання, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують, тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.   

Керуючись ст. ст. 229, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

                                                    П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 01 березня 2024 року в адміністративній справі № 300/363/24 – без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	Р. Й. Коваль 	
судді	 	В. В. Гуляк 	
 	 	Н. В. Ільчишин