ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/10143/24 Справа № 201/196/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Наумова О.С. Доповідач - Макаров М. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2024 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого – судді Макарова М.О.         
суддів – Пищиди М.М., Ткаченко І.Ю.
при секретарі – Керімовій-Бандюковій Л.К. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Чекарьова Євгена Володимировича на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 квітня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, російської федерації в особі уряду російської федерації про стягнення майнової та моральної шкоди, спричиненої в результаті військового вторгнення російської федерації, -

В С Т А Н О В И Л А : 

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, російської федерації в особі уряду російської федерації про стягнення майнової та моральної шкоди, спричиненої в результаті військового вторгнення російської федерації.
Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, що він є власником двокімнатної квартири АДРЕСА_1 .
Позивач зазначає, що з 2014 року він впроваджував активну волонтерську діяльність, був головою громадської організації «Оборона Маріуполя». В період 2014-2015 років йому декілька разів надходили погрози з російських номерів щодо застосування фізичної сили до нього та членів його родини.
Після повномасштабного вторгнення рф в Україну та введення 24 лютого 2022 року воєнного стану, розуміючи небезпеку застосовування репресій до нього, як активіста, ІНФОРМАЦІЯ_1 він вивіз сім`ю до м. Дніпра, а потім у більш безпечний регіон України, плануючи повернутися до м. Маріуполя та вступити до територіальної оборони, але не зміг цього зробити, оскільки місто вже було оточено.
Позивач вказує, що з лютого 2022 року позбавлений можливості користуватися належною йому квартирою, яка знаходиться на окупованій території у м. Маріуполі Донецької області, у зв`язку з чим вважає, що йому заподіяно матеріальну і моральну шкоду яку, на його думку, має відшкодувати як Держава Україна так і рф, адже він залишився без житла та речей, постійно перебуває у стані стресу та нервозності.
Крім того, позивач зазначає, що Державою Україна, зокрема, не виконано обов`язку щодо евакуації та забезпечення іншим житлом, не розроблено механізм отримання компенсації за зруйноване майно, а отже не виконано позитивні обов`язки щодо забезпечення права власності.
рф, як країна, що вчинила військову агресію проти України, зобов`язана відшкодувати майнову та моральну шкоду на підставі міжнародних актів, зокрема, Конвенції ООН «Про захист цивільного населення під час війни» від 12 серпня 1949 року.
Сума матеріальної шкоди визначена позивачем на підставі довідки від 02 січня 2023 року про оціночну вартість квартири, яка становить 399 588, 82 грн, з урахуванням покращень (ремонту) квартири на суму 440 000 грн, що разом складає 839 588, 82 грн.
Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив стягнути з Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Держаної казначейської служби України на свою користь моральну шкоду, завдану внаслідок невиконання Україною позитивних зобов`язань щодо забезпечення права власності, в розмірі 100 000 грн; стягнути з рф на свою користь майнову шкоду в розмірі 839 588, 82 грн, завдану внаслідок руйнування квартири АДРЕСА_1 , та 300 000 грн на відшкодування моральної шкоди.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 квітня 2023 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ..
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права просив рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що підставою для стягнення шкоди є неможливість користування власною квартирою. Апелянт не погоджується із рішенням щодо відсутності розрахунку розміру матеріальної та моральної шкоди, оскільки вважає, що довідкою від 02 січня 2023 року встановлено та підтверджується оціночна вартість квартири, а тому вважає, що загальна вартість квартири з урахуванням покращень, а саме ремонту складає 839 588, 82 грн. Крім того, апелянт вказує, що йому було спричинено моральну шкоду, оскільки він залишився без власного житла, речей, а також знаходиться у стані постійного стресу та нервозності.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 26 жовтня 2023 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 квітня 2023 року залишене без змін. 
Постановою Верховного Суду у складі суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 вересня 2024 року скасовано постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 жовтня 2023 року в частині вирішення позовних вимог щодо стягнення з російської федерації майнової та моральної шкоди, а справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В іншій частині рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 квітня 2023 та постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 жовтня 2023 року залишено без змін.
Таким чином, колегія суддів переглядає законність рішення суду в частині відмови у задоволенні вимог ОСОБА_1 до російської федерації в особі уряду російської федерації про стягнення матеріальної та моральної шкоди.
Переглядаючи рішення суду першої інстанції у скасованій частині, колегія суддів виходить з наступного.
Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що відповідно до витягів про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 08 листопада 2006 року та від 08 грудня 2006 року, ОСОБА_2 на праві власності на підставі свідоцтв про право на спадщину від 01 липня 1997 року та від 14 листопада 2006 року належить квартира АДРЕСА_1 .
Згідно довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 02 січня 2023 року, сформованої з використанням Єдиної бази звітів про оцінку, оціночна вартість квартири АДРЕСА_1 становить 399 588, 82 грн, оціночна вартість поліпшень – 399 588, 82 грн..
З 2014 року російська федерація здійснює збройну агресію проти України.
24 лютого 2022 року розпочалося та триває повномасштабне вторгнення збройних сил держави-агресора на суверенну територію України.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, на всій території України введено воєнний стан.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до російської федерації в особі уряду російської федерації про стягнення матеріальної та моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем заявлених вимог.
Колегія суддів в повній мірі не може погодитись із вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне. 
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Частиною 3 ст. 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).
Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України).
Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (ч. 1 ст. 1166 ЦК України).
З урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі (ст. 1192 ЦК України, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Зобов`язання про відшкодування шкоди – це правовідношення, в силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.
Підставою виникнення зобов`язання про відшкодування шкоди є завдання майнової шкоди іншій особі.
Майнова шкода завдається порушенням належних, саме особі особистих немайнових прав та/або майнових прав.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України).
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення майнової шкоди, суд першої інстанції виходив з ненадання позивачем достатніх доказів, які б беззаперечно свідчили про завдання йому майнової шкоди як внаслідок руйнування квартири.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції в частині не доведення позивачем завдання йому матеріальної шкоди, так як останнім ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції не було надано жодного доказу на підтвердження втрати/пошкодження квартири.
Крім того, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про суперечливість обставин, викладених у позовній заяві позивачем, який, посилаючись як на підставу відшкодування майнової шкоди, вказував на неможливість користування належною йому квартирою, яка знадиться на окупованій території у м. Маріуполі Донецької області, в прохальній частині позову, разом з тим, просив відшкодувати майнову шкоду, завдану внаслідок руйнування квартири.
Таким чином, враховуючи встановлені обставини справи, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо недоведеності позивачем завдання йому матеріальної шкоди внаслідок руйнування квартири. 
При цьому, колегія суддів не може погодитись із висновком суду в частині відмови у задоволенні вимог ОСОБА_1 щодо стягнення з рф моральної шкоди, з огляду на наступне.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Загальновідомо (тобто таке, що не потребує доказування – ч. 3 ст. 82 ЦПК України), що російська федерація, яка здійснює збройну агресію проти України, зухвало відкидає визнання будь-якої відповідальності за свою протиправну діяльність в Україні.
02 березня 2022 року збройну агресію рф проти України у резолюції ES-11/1 «Агресія проти України» визнала Генеральна Асамблея ООН. Вона вимагає від рф негайного припинення застосування сили проти України, утримання від погроз чи застосування сили проти будь-якої держави ООН, повного та безумовного виведення збройних сил з території України у межах її міжнародно-визнаних кордонів, а також забезпечення повного захисту цивільних осіб, включаючи гуманітарний персонал, журналістів та осіб, які перебувають у вразливому становищі, у тому числі жінок і дітей.27 квітня 2022 року Парламентська Асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію «Наслідки продовження агресії російської федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи» № 2433. Визнала, що агресія рф проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни.
14 квітня 2022 року Верховна Рада України визнала дії, вчинені збройними силами рф та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, геноцидом Українського народу (пункт 1 Заяви Верховної Ради України «Про вчинення російською федерацією геноциду в Україні», схваленої постановою Верховної Ради України № 2188-IX).
Вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави – України, що закріплено у Статуті ООН.
Звернення позивача до українського суду слід вважати єдиним розумно доступним засобом захисту права, позбавлення якого означало б позбавлення такого права взагалі, тобто заперечувало б саму сутність такого права.
Подібні правові висновки зроблено у постановах Верховного Суду від 18 травня 2022 року у справі № 428/11673/19 (провадження № 61-8291св21), від 18 травня 2022 року у справі № 760/17232/20-ц (провадження № 61-15925св21) від 12 жовтня 2022 року справі № 463/14365/21 (провадження № 61-4498св22), від 12 жовтня 2022 року справі № 463/14366/21 (провадження № 61-3713св22).
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди з російської федерації, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не навів достатніх доказів на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди, не підтвердив розмір цієї шкоди, тоді як сам лише факт вчинення збройної агресії проти України не є безумовною підставою для висновку про заподіяння моральної шкоди.
З такими висновками колегія суддів не може погодитися, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 49 Закону України «Про міжнародне приватне право» права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди.
До зобов`язань, що виникають з дії однієї сторони, з урахуванням статей 49-51 цього Закону, застосовується право держави, у якій мала місце така дія (стаття 48 Закону України «Про міжнародне приватне право»).
Відповідно до ч. 2 ст. 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є, зокрема, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
Завдання моральної шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України).
Відшкодування моральної шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України).
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб (ч. 3 ст.23 ЦК України).
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України).
Тлумачення ст. 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав».
Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність від порушення цивільного права особи (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року у справі № 279/1834/22 (провадження № 61-1382сво23)).
Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (ч. 1 ст. 1167 ЦК України).
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації (коли розмір компенсації не визначений законом).
Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.
Позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок, а відповідач доводить відсутність протиправності та вини. 
У позовній заяві, позивач зазначає, що внаслідок збройної агресії російської федерації проти України, розв`язання і ведення агресивної війни він зазнав душевних страждань, втратив душевний спокій, постійно перебуває у стані стресу та нервозності, оскільки внаслідок вказаних цих дій позивач вимушений був виїхати з Маріуполя та отримав статус переселенця.
Керуючись вказаними нормами права, а також встановивши порушення прав позивача на життя, свободу пересування, триваючий характер дій держави-агресора, характер вимушених змін у житті позивача, глибини душевних страждань, впливу збройної агресії російської федерації проти України на нормальні життєві зв`язки позивача, необхідність застосування додаткових зусиль для організації позивачем свого життя, колегія суддів вважає, що позовні вимоги в цій частині є доведеними та обґрунтованими.
Виходячи із засад співмірності, розумності та справедливості, колегія суддів вважає з рф на користь позивача підлягає до стягнення моральна шкода в розмірі 300 000,00 грн., як необхідна й достатня сатисфакція для позивача завданою агресивними діями російської федерації.
На вказане суд першої інстанції уваги не звернув, в зв`язку із чим дійшов передчасного висновку про відсутність правових підстав для стягнення з рф на користь позивача моральної шкоди. 
Рішення в цій частині, як таке, що суперечить нормам матеріального та процесуального права підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про задоволення вказаних позовних вимог.
Рішення в частині відмови у стягнення матеріальної шкоди з рф підлягає залишенню без мін.
Законність рішення в іншій частині колегією суддів не перевіряється, так як рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 квітня 2023 року та постанова Дніпровського апеляційного суду від 26 жовтня 2023 року залишені без змін Постановою ВС від 04 вересня 2024 року.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, - 

П О С Т А Н О В И Л А : 

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Чекарьова Євгена Володимировича — задовольнити частково.
Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 квітня 2023 року — скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до російської федерації в особі уряду російської федерації про стягнення моральної шкоди та в цій частині ухвалити нове судове рішення.
Стягнути з російської федерації в особі уряду російської федерації на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 300 000,00 грн..
В іншій частині рішення залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді М.М. Пищида

І.Ю. Ткаченко