КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження:                                                        Доповідач - Кафідова О.В.
22-ц/824/15949/2024             
                                      
П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И
 
         м. Київ                                                                                    Справа № 759/4791/24
 
12 грудня 2024року Київський апеляційний суд у складі  колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді  - Кафідової О.В.
суддів                       - Оніщука М.І.
                                  - Шебуєвої В.А 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Кудрицького Романа Петровича на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23 липня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Горбенко Н.О. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -
в с т а н о в и в:
У березні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.
В обгрунтування заявлених вимог зазначала, що  між її чоловіком ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_2 08.07.2016 року було укладено договір підряду №8/07, відповідно до умов якого сторона виконавця зобов`язалася за завданням замовника надати послуги з виготовлення, доставки, монтажу металовиробів в порядку та на умовах визначених договором на об`єкті замовника, а саме в приватному будинку за адресою АДРЕСА_1 , а інша сторона оплатити зазначені послуги.
ОСОБА_3 за вказаним договором було сплачено виконавцю грошові кошти в сумі 26 767,00 грн., що встановлено рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 03.09.2021 року у справі №759/15578/20, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 31.05.2022 року. Оскільки ФОП ОСОБА_2 умови договору підряду виконано не було, вказані грошові кошти було стягнуто з підрядника на користь замовника.
При цьому ОСОБА_1 були здійснені оплати за Договором підряду на картку Приватбанку № НОМЕР_1 ОСОБА_2 загальним розміром на суму 28 498,00 грн: 1) 9018,00 грн. - квитанція 0888-6315-0020-0149 від 07 червня 2017 року; 2) 9980,00 грн. - квитанція 0912-5982-9717-0638 від 01 липня 2017 року; 3) 9500,00 грн. - платіжна інструкція Р24АР24А254024525А57169 від 06 липня 2017 року.
Позивач вказує, що рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 03.09.2021 року у справі №759/15578/20 підтверджено, що перерахування нею на користь ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 28 498,00 грн здійснено без відповідної правової підстави. Оскільки між сторонами були відсутні правовідносини, вказана сума є безпідставно отриманими відповідачем грошовими коштами, які підлягають поверненню позивачу. Окрім того, з відповідача підлягає стягненню 3% річних та інфляційних втрат.
З огляду на вище викладене просила суд стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти у розмірі 58 593,13 грн.
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 23 липня 2024 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 21 серпня 2024 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Кудрицький Роман Петрович подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. 
Зазначає, що ОСОБА_1 , бажаючи отримати виконання відповідачем своїх зобов?язань по Договору № 8/07 щодо виробництва та монтажу сходів у будинку в якому вона проживає разом зі своїх чоловіком ОСОБА_3 , в період часу коли у чоловіка не було достатньо коштів для здійснення платежу на користь ОСОБА_2 , діючи в інтересах сім?ї, але не уклавши з відповідачем відповідного договору здійснила оплату на користь відповідача (квитанції на загальну суму в розмірі 28 498,00 гривень).
Вважає, що дії позивача є логічними та добросовісними, оскільки були спрямовані на виконання зобов?язань по Договору № 8/07, який уклав її чоловік.
Вказує на недобросовісну поведінку відповідача, яка отримавши від сім?ї ОСОБА_3 та ОСОБА_1 кошти для здійснення робіт по виготовленню та встановленню металовиробів (сходів у будинку де проживали ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ) не здійснила жодних робіт та не виготовила жодних виробів.
Вважає, що дії відповідача свідчать про недобросовісність її дій та омани ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , яка виразилися у вимогах сплатити їй кошти за вироби (сходи), які вона не збиралася ні виготовляти, ні здійснювати монтаж. Саме в результаті поведінки відповідача, яка вимагала сплатити їй кошти, навіть поза сумою договору N?8/07, стало здійснення оплати їй коштів позивачем.
Вказує на те, що у відзиві на позовну заяву вказано і не заперечується позивачем, з відповідача на підставі рішення Святошинського районного суду міста Києва від 03 вересня 2021 року по справі № 759/15578/20 були стягнуті кошти за договором №8/07, які були сплачені ОСОБА_3 , але відповідач свідомо замовчує факт отримання та не повернення коштів, які були перераховані їй позивачем в розмірі 28498,00 гривень.
Також апелянт не погоджується з висносками суду стосовно наявність підстав для стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правничу допомогу, оскільки її розмір є неспівмірним та неаргументованою. 
Вказує на те, що аргументи зазначені у відзиві на позовну заяву не були прийняті судом в якості підстави для відмови у позові. Окрім того, матеріали виконавчого провадження, які були подані представником відповідача до матеріалів справи жодним чином не вплинули на правові підстави, які були вказані судом першої інстанції під час прийняття рішення. 
Заслухавши доповідь судді Кафідової О.В., обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 02.09.2020 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_4 , що діє в інтересах ОСОБА_3 звернулась до Святошинського районного суду м. Києва з позовною вимогою стягнути з ФОП ОСОБА_2 103785,00 грн. збитків за договором підряду.
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 03 вересня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про відшкодування збитків за договором підряду задоволено частково.
Стягнуто із фізичної особи підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 збитки за договором підряду у розмірі 26767,00 грн.; витрати на правову допомогу у розмірі 3000,00 грн. та судовий збір у розмірі 1037,85 грн.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог, ОСОБА_3 оскаржив його в апеляційному порядку.
Постановою Київського апеляційного суду від 31 травня 2022 року апеляційну скаргу  ОСОБА_3 залишено без задоволення.
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 03 вересня 2021 року залишено без змін.
Зазначеними рішеннями встановлено, що 08 липня 2016 року між ОСОБА_3 та   ОСОБА_2 укладено договір підряду № 8/07 (а.с. 5-6).
Пунктом 1.1 Договору підряду визначено, що Виконавець зобов`язується за завданням Замовника надати послуги з виготовлення, доставки, монтажу металовиробів в порядку та на умовах, визначених цим Договором на об`єкті Замовника, а саме в приватному будинку за пресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до п. 2.1 Договору виконавець зобов`язаний виконати замовлення в строк не пізніше 20 робочих днів з дня отримання завдання та попередньої оплати згідно п.5.1
У п. 4.1. Договору вказано, що вартість робіт по договору складає  35 750,00 грн.
Відповідно до п. 5.1. Договору, замовник сплачує виконавцю вартість робіт на підставі рахунку-фактури в наступному порядку: - аванс в розмірі 70% сплачується до початку виконання робіт; решта сплачується після проведення монтажу металовиробів та підписання акту прийому-передачі виконаних робіт.
Судом також встановлено, що ОСОБА_3 сплачено на користь ОСОБА_2 наступні суми:
9 980,00 грн. - квитанція № 0868-6747-9606-0205 від 18 травня 2017 року;
10 000, 00 грн. - квитанція № 0876-5906-2264-0981 від 26 травня  2017 року;
6 787,00 грн. - квитанція № 0882-6295-7536-0519 від 01 червня 2017 року, що у загальній кількості складає 26 767,00 грн. без зазначення призначення платежу.
В той же час, позивачем надані квитанції, платником у яких вказано ОСОБА_1 , а також ОСОБА_2 на суми: 34 95,00 грн. - квитанція  № 0616-6836-0892-0108 від 08 вересня 2016 року; 9 018,00 грн. - квитанція № 0888-6315-0020-0149 від 07 червня 2017 року; 9950,00 грн. - квитанція № 0897-6292-7056-0085 від 16 червня 2017 року; 10 050,00 грн. - квитанція № 0903-5707-0542-0849 від 22 червня 2017 року;9 980,00 грн. - квитанція № 0912-5982-9717-0638 від 01 липня 2017року; 9 500,00 грн. - квитанція № Р24АР24А254024525А57169 від 06 липня 2017 року без зазначення призначення платежу.
ОСОБА_1 є дружиною ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, видане відділом реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції посилався на те, що  відповідач отримала кошти в сумі 28 498,00 грн. без достатньої правової підстави, у зв`язку з тим, що ці кошти були перераховані за відсутності між сторонами договірних правовідносин. Тобто, за твердженнями позивача, безпідставне набуття відповідачем грошових коштів було результатом саме поведінки відповідача. Однак, таке обґрунтування позову викликає об`єктивні сумніви, оскільки належних, достовірних та достатніх доказів на підтвердження безпідставності перерахування відповідачу коштів позивач не надала та жодних обставин, які б свідчили про можливість зазначеного, суд не встановив. 
Із вимогою до відповідача про повернення коштів позивач не зверталася, а після спливу майже шести років з часу здійснення перерахунку коштів звернулася до суду із позовом щодо їх повернення як безпідставно набутих, вказуючи, що такі кошти були перераховані нею відповідачу без відповідної правової підстави.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанціїі з огляду на наступне. 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03,      § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).
У пункті VII.-2:101 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказано, що збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків.
Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права          (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).
Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).
Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Схожий по суті висновок зроблений в пункті 8.26. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), в якій вказано, що «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах».
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зазначено, що: «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».
Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша статті 1212 ЦК України).
Передбачений статтею 1212 ЦК України вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав. Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.
Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України).
Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того, чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суду у постановах від 04 серпня 2021 року у справі № 185/446/18 (провадження № 61-434 св 20) та від 11 січн 2023 року у справі № 548/741/21 (провадження № 61-1022 св 22).
В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
Суд першої інстанції правильно врахував, що безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалась на те, що між її чоловіком та ФОП ОСОБА_2 було укладено договір № 8/07 про надання послуг з виготовлення, доставки, монтажу металовиробів. На виконання вимог зазначеного договору, а саме п. 5.1 її чоловік сплатив на користь відповідачки грошові кошти у розмірі 26 767,00 грн. 
Окрім платежів, які були здійснені ОСОБА_3 позивачем також було перераховано відповідачу грошові кошти у загальному розмірі 28 498,00 грн. 
На підтвердження позовних вимог до суду першої інстанції позивачем було надано копію квитанцій, а саме: копію квитанції 0888-6315-0020-0149 від 07 червня 2017 року відповідно до якої ОСОБА_1 платила на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 9 018,00 грн. призначення платежу «поповнення карти/рахунку»; квитанцію 0912-5982-9717-0638 від 01 липня 2017 року відповідно до якої ОСОБА_1 платила на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 9 980,00 грн. призначення платежу «поповнення карти/рахунку» та платіжну інструкцію   Р24АР24А254024525А57169 від 06 липня 2017 року відповідно до якої ОСОБА_1 платила на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 9 500,00 грн. призначення платежу «переказ на карту ПриватБанку. Пл-ник: ОСОБА_5 ».
Надаючи оцінку вказаним доказам суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що між сторонами в даному випадку відсутні договірні зобов`язання, оскільки встановити на підставі чого позивачкою були здійснені перекази грошових коштів не підтверджується належними та допустимими доказами.
Окрім того, як вбачається з рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03 вересня 2021 року та постанови Київського апеляційного суду від 31 травня 2022 року звертаючись до суду з позовом ОСОБА_3 посилався на те, що «що між ним та ОСОБА_2 08 липня 2016 року укладено договір підряду № 8/07, відповідно до умов якого сторона виконавця зобов`язалася за завданням замовника надати послуги з виготовлення, доставки, монтажу металовиробів в порядку та на умовах визначених договором на об`єкті замовника, а саме в приватному будинку за адресою АДРЕСА_1 , а інша сторона оплатити зазначені послуги.
Зазначив, що в день підписання договору підряду, а саме - 08 липня  2016 року, ним за вказаним договором сплачено виконавцю готівковими кошами аванс у розмірі 70 % від загальної суми, що складає 25 025,00 грн.»
Окрім того, з зазначених рішень вбачається, що «відповідно до п. 2.1 Договору виконавець зобов`язаний виконати замовлення в строк не пізніше 20 робочих днів з дня отримання завдання та попередньої оплати згідно п.5.1
У п. 4.1. Договору вказано, що вартість робіт по договору складає  35 750,00 грн.
Відповідно до п. 5.1. Договору, замовник сплачує виконавцю вартість робіт на підставі рахунку-фактури в наступному порядку: - аванс в розмірі 70% сплачується до початку виконання робіт; решта сплачується після проведення монтажу металовиробів та підписання акту прийому-передачі виконаних робіт.»
Грошові кошти були перерахоні позивачем на користь відповідача 07.06.2017 року, 01.07.2017 року та 01.07.2017 року, тобто через 11 місяців з моменту укладення договору, в той час, як в договорі зазначався строк його виконання та оплати не пізніше 20 робочих днів,  тотбто до початку  серпня 2016 року. 
Тобто, знаючи, що між нею ( ОСОБА_1 ) та відповідачем відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) з повернення коштів, позивач добровільно сплачувала кошти, а тому поведінка позивача є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків). При цьому позивач перераховувала відповідачу кошти тричі, різними сумами. Так як позивач не був зобов`язаний перераховувати кошти внаслідок відсутності договірних відносин із відповідачем, проте він здійснював ці платежі, його поведінка щодо вимоги повернення цих коштів є вочевидь суперечливою та недобросовісною.
Отже, відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 28 498,00 грн., 3% річних та інфляційних втрат.
В апеляційній скарзі позивач також не погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правничу допомогу у розмірі 9 000,00 грн. 
Стягуючи з позивача на користь відповідача судові витрати на правничу допомогу у розмірі 9 000,00 грн., суд першої інстанції посилався на те, що Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Стороною позивача не було подано заяви із зазначенням того, що заявлений розмір витрат на правничу допомогу є завищеним та неспівмірним.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне. 
Судом встановлено, що на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу до суду першої інстанції було надано договір - доручення №108/24 про надання правової допомоги від 16.03.2024 року, укладений між ОСОБА_2 та адвокатом Горянською К.І.; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії КС №10547/10; ордер на надання правничої допомоги від 08.04.2024 серії АІ №1453471; додаткова угода (акт виконаних робіт) від 08.04.20234 року до договору - доручення про надання правової допомоги; платіжна інструкція Р24А2567893156D9210 від 09.04.2024 року на суму 9 000,00 грн (призначення платежу: оплата згідно угоди від 08.04.2024 року до договору - доручення №108/24 про надання правової допомоги від 16.03.2024 року від ОСОБА_2 ).
Відповідно до статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення, тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).
Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:
1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України);
2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України);
3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).
Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу;2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до частини першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. 
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. 
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).
Таким чином, склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмету доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.
Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Таким чином, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Колегія суддів зазначає, що суд не може за власною ініціативою зменшити витрати на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку іншої, зацікавленої сторони.
З матеріалів справи вбачається, що подаючи відзив на позовну заяву представник відповідача просив суд покласти на позивача понесені відповідачем витрат на надання правничої допомоги. До відзиву представник долучив докази понесених судових витра. Копію відзиву з додатками було направлено засобами поштового звязку позивачу. 
Окрім того, 09 липня 2024 року до Святошинського районного суду м. Києва від представника позивача надійшла відповідь на відзив, проте зазначена відповідь не містить заперечень з приводу розміру або необгрунтованоситі заявлених представником відповідача витрат на правничу допомогу, а тому суд першої інстанції був позвбалений можливості на власний розсуд зменшити розмір витрат.
За своїм змістом усі доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з наданою судом першої інстанції оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, разом з тим доказів на спростування встановлених судом першої інстанції обставин апелянтом до апеляційної скарги не надано.
Відповідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів  вважає, що  рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23 липня 2024 року ухвалено з дотриманням норм  матеріального  та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_1 адвоката Кудрицького Романа Петровича.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -
 
                                    п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Кудрицького Романа Петровича залишити без задоволення.
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23 липня 2024 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:                                              Судді: