ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 листопада 2024 року
м. Харків
справа № 623/415/22
провадження № 22-ц/818/1946/24
Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого - судді: Тичкової О.Ю.,
суддів: Маміної О.В., Пилипчук Н.П.
за участю секретаря судового засідання Волобуєва О.О.
сторони справи:
позивач –  ОСОБА_1 
відповідач - Приватне підприємство «Золота Нива-1»
розглянувши у закритому судовому засіданні в залі суду в місті Харків  апеляційну скаргу  ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 грудня 2023 року у складі судді Аркатової К.В.,-

УСТАНОВИВ:
У лютому 2022 року ОСОБА_2 який діє в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного підприємства «Золота нива -1» про розірвання договору оренди та стягнення штрафних санкцій.
В обгрунтування позовних вимог зазначено, що між позивачем (орендодавець) на підставі державного акта на право приватної власності на землю серія P1 № 690585 та Приватним підприємством «Золота нива-1» (орендар) укладено договір оренди землі від 08.04.2007 року, за умовами якого ОСОБА_3 , передав, а ПП «Золота нива-1» прийняло в строкове платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (рілля) площею 4,9130 га, кадастровий номер 6322888500:03:000:0617. яка розташована на території Чистоводівської сільської ради Ізюмського району Харківської області, строком на 10 років, з орендною платою у розмірі 1,5 % від грошової оцінки земельної ділянки. Цей договір зареєстровано в Ізюмському міськрайонному відділі Харківської регіональної філії державного земельного кадастру 30.04.2010 року.
До вказаного вище договору укладено додаткову угоду від 09.11.2011 року, якою підвищено розмір орендної плати до 3 % від грошової оцінки земельної ділянки та продовжено дію договору на 7 років з моменту закінчення його строку дії.
Державним реєстратором Ізюмського міськрайонного управління юстиції Харківської області Мітіною В.В. за ПП «Золота Нива-1» зареєстровано 03.02.2016 року право оренди даної земельної ділянки строком дії 17 років, підставою виникнення якого є цей договір оренди землі від 08.04.2007 року, та зміни до права оренди, підставою виникнення яких є дана додаткова угода від 09.11.2011 року. Строк дії даного договору оренди землі – до 30.04.2027 року.
Також, між ОСОБА_1 на підставі державного акта на право приватної власності на землю серія ІІ-ХР № 044912 та ПП «Золота нива-1» укладено договір оренди землі від 10.12.2007 року за умовами якого ОСОБА_1 передав, а ПП «Золота Нива-1» прийняло в строкове платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (рілля) площею 0,1856 га, кадастровий номер 6322888500:01:000:0232, яка розташована на території Чистоводівської сільської ради Ізюмського району Харківської області, строком на 10 років, з орендною платою у розмірі 1,5 % від грошової оцінки земельної ділянки. Цей договір зареєстровано в Ізюмському міськрайонному відділі Харківської регіональної філії державного земельного кадастру 30 квітня 2010 року.
До вказаного вище договору укладено додаткову угоду від 09.01.2018 року, якою підвищено розмір орендної плати до 3 % від грошової оцінки земельної ділянки та продовжено дію договору на 7 років з моменту закінчення його строку дії.
Представник позивача зазначає, що з 2018 року відповідач (орендар), порушуючи умови договору оренди, не розраховувався з орендодавцем за користування земельними ділянками за 2018, 2019, 2020 та 2021 роки. При неодноразових зверненнях до адміністрації відповідача, позивачу повідомлено в усній формі, що доки існує спір щодо існуючих договорів, орендна плата сплачуватися не буде. Лише у грудні 2021 року, орендар, здійснив розрахунок по заборгованості з орендної плати за 4-ри роки, перерахувавши в цілому – 18809,60 грн. Зазначене є підставою для розірвання договорів оренди відповідно до п. 38 договорів оренди та вимог закону. Оскільки відповідачем порушені строки внесення орендної плати за 2018-2021 роки, які встановлені договорами оренди, тобто, боржник прострочив виконання грошового зобов`язання, позивач має право на отримання від відповідача встановленої договором неустойки, трьох процентів річних від простроченої суми та інфляційних витрат у розмірі 1835.34 грн, з яких неустойка – 514.65 грн, інфляційні збитки – 451.21 грн, три відсотки річних – 869.48 грн
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 грудня 2023 року у задоволденні позовних вимог відмовлено. Рішення суду обґрунтовано тим, що укладеним між сторонами договором оренди землі не передбачений чіткий механізм внесення орендної плати, що не дає достатніх підстав вважати, що саме відповідачем допущена несвоєчасна виплата орендної плати позивачу. З матеріалів справи та наданих позивачем доказів не вбачається факту звернення позивача до адміністрації ПП «Золота Нива-1 щодо несвоєчасної виплати орендної плати за договором оренди. В той час як відповідач надав суду докази вчинення активних дій з метою виконання свого обов`язку щодо сплати орендної плати шляхом розміщення оголошень в газеті.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Скарга мотивована тим, що судом першої інстанції невірно зроблено висновок про те, що підстави для розірвання договорів, передбачені ч.1 ст.32 Закону України «Про оренду землі» та п.38 цих договорів відсутні, оскільки заборгованість по оплаті орендної плати виникла виключно з вини позивача. Висновок суду про те що, позивач не довів факт порушення його прав є хибним. Судом помилково не взяті до уваги висновки викладені в постанові Верховного Суду від 07.10.2020 по справі № 484/4708/18, що незвернення орендодавця за орендною платою до орендаря, навіть якщо такий обов`язок передбачений в договорі оренди, не звільняє орендаря від обов`язку своєчасно сплачувати орендну плату.
У відзиві на апеляційну скаргу ПП «Золота Нива – 1» просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, як необгрунтовану. Вважають позов поданий не підлягає задоволенню у зв`язку з обранням неефективного способу захисту.
Відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України колегія суддів перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
У статті 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Судом першої інстанції встановлено, що між сторонами укладено договір оренди землі від 08.04.2007 року, за умовами якого ОСОБА_1 , передав, а ПП «Золота нива-1» прийняло в строкове платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (рілля) площею 4,9130 га, кадастровий номер 6322888500:03:000:0617. яка розташована на території Чистоводівської сільської ради Ізюмського району Харківської області, строком на 10 років, з орендною платою у розмірі 1,5 % від грошової оцінки земельної ділянки. 09.11.2011 року, між сторонами укладено додаткову угоду до зазначеного договору, якою підвищено розмір орендної плати до 3 % від грошової оцінки земельної ділянки та продовжено дію договору на 7 років з моменту закінчення його строку дії (а.с. 57-61).
Державним реєстратором Ізюмського міськрайонного управління юстиції Харківської області Мітіною В.В. за ПП «Золота Нива-1» зареєстровано 03.02.2016 року право оренди даної земельної ділянки строком дії 17 років, підставою виникнення якого є цей договір оренди землі від 08.04.2007 року, та зміни до права оренди, підставою виникнення яких є дана додаткова угода від 09.11.2011 року. Строк дії даного договору оренди землі – до 30.04.2027 року.
Рішенням Ізюмський міськрайонний суд Харківської області від 01 грудня 2021 року  у цивільній справі № 623/3322/17 встановлено, що у грудні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про витребування Земельної ділянки 1, посилався на те, що договір заначеної земельної ділянки з відповідачем не підписував та строк цих договору сплив. 
Як встановлено в рішенні Ізюмський міськрайонний суд Харківської області від 01 грудня 2021 року  у цивільній справі № 623/3322/17 згідно висновку судово-почеркознавчої експертизи № 10/8/125СЕ-20 від 28.01.2021 року Харківського науково дослідного експертно криміналістичного центру підписи від ОСОБА_3 та Приватним підприємством «Золота нива» в договорі оренди на Земельну ділянку виконані не ОСОБА_3 , а іншою особою ( а.с. 78 зворот - 79).
Протягом розгляду справи ПП «Золота нива 1» в газетах «Обрії Ізюмщини» № 49 (14444) від 06.12.2018 року та «Всемь» № 49 (967) від 06.12.2018; «Обрії Ізюмщини» № 45 (14544) від 05.11.2020 року та «Всемь» № 45 (1067) від 04.11.2020 року розміщені оголошення про виклик усіх орендодавців, які не з`явилися до відповідача, для виплати їм орендної плати за договорами оренди землі за відповідний рік ( а.с 70-75).
30 грудня 2021 року ОСОБА_1 отримав у відділенні банку AT «Ощадбанк» грошовий переказ від ПП «Золота Нива-1» на загальну суму 18 809,60 грн (чотири платежі по 4 702,40 грн) (а.с. 19-22).
Частиною четвертою статті 124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.
Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина першастатті 627 ЦК України).
Майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства, щодо договору, договору найму регулюються актами земельного законодавства -ЗК України,Законом України «Про оренду землі».
Згідно зістаттею 792 ЦК України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.
Статтею 1 Закону України «Про оренду землі»визначено, що оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.
Відповідно достатті 13 Закону України «Про оренду землі»договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації (частина третястатті 640 ЦК України).
Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації (частина першастатті 210 ЦК України).
Укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації та набирає чинності після такої реєстрації (ст.,ст. 18, 20 Закону України «Про оренду землі», у редакції, чинній на момент укладення договору оренди землі). 
Відповідно до статей 125,126 ЗК України, у редакції, чинній на момент укладення договору оренди землі, право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації. Право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону. 
Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною другою статті 792 ЦК України передбачено, що відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема ЗК України, Законом України «Про оренду землі». Зокрема, на підставі договору в орендодавця виникає обов`язок передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а в орендаря - обов`язок використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства та сплачувати орендну плату в порядку і розмірі, встановленому договором або законом.

Істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату (частина перша статті 15 Закону України «Про оренду землі»).

Орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України) (стаття 21 Закону України «Про оренду землі»).

Положеннями статті 24 Закону України «Про оренду землі» визначено права та обов`язки орендодавця, зокрема передбачено право орендодавця вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 31 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом. Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором.

Відповідно до вимог статті 141 ЗК України підставою припинення права користування земельною ділянкою є, зокрема, систематична несплата земельного податку або орендної плати.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року всправі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2023 року у справі № 357/8277/19 (провадження № 14-65цс22) висновок, що договір оренди земельної ділянки є укладеним з моменту досягнення сторонами згоди з усіх його істотних умов та його підписання у встановленій простій письмовій формі, якщо інше не узгоджено між сторонами, тобто дотримання сторонами вимог статей 638, 759 та 792 ЦК України та статті 15 Закону 161-ХIV.
Застосування такого правового наслідку, як розірвання договору судом саме з підстави істотності допущеного порушення договору, що значною мірою позбавляє того, на що особа розраховувала при укладенні договору, відповідає загальним засадам цивільного законодавства, до яких за пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України належать, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 12 жовтня 2023 року у справі № 499/895/19.

За частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
За змістом частини другої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.
Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини.
Суб`єктивними межами є те, що у двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду.
Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законої сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Не потребують доказування обставини, встановлені рішенням суду, тобтоті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14 (провадження № 12-144гс18) зазначила, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, встановленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключено ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи. 
Рішенням Ізюмський міськрайонний суд Харківської області від 01 грудня 2021 року  у цивільній справі № 623/3322/17 встановлено, що ОСОБА_1 договір оренди Земельної ділянки не підписував. 
За таких обставин не можна погодитися з твердженням позивача про те, що між сторонами у справі були погоджені умови договору оренди Земельної ділянки щодо розміру та порядку внесення орендної плати. 
Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).
Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.
Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. У схожій правовій ситуації Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 по своїй суті застосовано доктрину venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18).
Оскільки попередні дії позивача не підтверджували наявність між сторонами договірних правовідносин та наявність у відповідача заборгованості зі сплати орендної плати за договором оренди Земельної ділянки, а позов у дійсній справі він подав після того, як йому у задоволені позову про витребування Земельної ділянки було відмовлено, судова колегія вважає його поведінку суперечливою та такою що ставить протилежну сторону у невигідне становище.
З огляду на викладене судова колегія вважає що у задоволені позову ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 належить відмовити з мотивів зазначених у дійсній постанові. Тому апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду зміні з викладенням мотивувальної частини рішення в редакції цієї постанови. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.376, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 грудня 2023 року – змінити.
Викласти мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня проголошення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення складено 03 грудня 2024 року.

Головуючий                                                         О. Ю.Тичкова

Судді                                                                        О.В.Маміна 

                                                                       Н.П.Пилипчук