П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М                       У К Р А Ї Н И
 
06 листопада 2024 року                                                                                         м. Київ
         
Справа № 757/7879/24-ц
Провадження: № 22-ц/824/14140/2024
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О., 
суддів Нежури  В. А., Соколової В. В.
секретар Сакалош Б. В.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Савенка В`ячеслава Григоровича в інтересах ОСОБА_1 
 
на рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 травня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Бусик О. Л.,
 
у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна  компанія «Нафтогаз Трейдинг» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок незаконного звільнення працівника,
 
у с т а н о в и в:
 
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна  компанія «Нафтогаз Трейдинг» (далі по тексту - ТОВ «Газопостачальна  компанія «Нафтогаз Трейдинг», позивач, товариство) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , відповідач), мотивуючи свої вимоги тим, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25 лютого 2020 року у справі № 761/26633/19 визнано незаконними та скасовано накази позивача від 16 травня 2019 року № 51-к та від 17 травня 2019 року № 52-к про застосування щодо ОСОБА_2 дисциплінарного стягнення у вигляді догани; визнано незаконним та скасовано наказ від 31 травня 2019 року № 56-к про застосування до ОСОБА_2 дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення; поновлено його на посаді начальника відділу роботи з персоналом з 10 червня 2019 року та стягнуто з позивача на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 203 304 грн 48 коп.
На виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 лютого 2020 року у справі № 761/26633/19 товариство 30 листопада 2020 року сплатило                      ОСОБА_2 163 660 грн 10 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу (з врахуванням утриманого податку з доходів фізичних осіб у розмірі 36 594 грн 81 коп. та військового збору 3 049 грн 57 коп).
Оскільки незаконне звільнення ОСОБА_2 відбулось на підставі наказу тимчасово виконуючої обов`язки директора ТОВ «Газопостачальна  компанія «Нафтогаз Трейдинг» - ОСОБА_1 , відповідно у цієї особи виник обов`язок відшкодувати завдану таким звільненням шкоду у вигляді виплаченого середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яку позивач просив стягнути з відповідача.
 
Короткий зміст рішення суду
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 27 травня 2024 року позов                ТОВ «Газопостачальна  компанія «Нафтогаз Трейдинг» задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» матеріальну шкоду в порядку регресу в сумі 203 304 грн 48 коп. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» витрати на сплату судового збору в розмірі 3 049 грн 56 коп.
Судове рішення мотивовано тим, що ОСОБА_1 як посадова особа, яка винна у незаконному звільненні працівника, має відшкодувати заподіяну товариству шкоду в повному розмірі.
 
Короткий зміст вимог апеляційної скарги 
У поданій апеляційній скарзі адвокат Савенок В. Г. в інтересах ОСОБА_1 ,посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення, просив рішення районного суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити.
 
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу 
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що судом не враховано доводів відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності, обґрунтованих заяв про поновлення такого строку товариство суду першої інстанції  не подавало.
Вказує, що відповідач не може нести повну матеріальну відповідальність, оскільки  ОСОБА_1 працювала тимчасово виконуючою обов`язків директора товариства  та здійснювала управління поточною діяльністю позивача, однак до її повноважень не входило ведення кадрової документації, юридичний аналіз та надання висновків щодо спірних ситуацій, пов`язаних з порушеннями працівниками трудової дисципліни, а отже вона не має нести відповідальність за порушення процедури звільнення ОСОБА_2 .
 
Рух справи у суді апеляційної інстанції 
Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Київського апеляційного суду від 02 липня 2024 року, визначено колегію суддів для розгляду даної справи у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) - Невідома Т. А., судді:                 Верланов С. М., Нежура В. А. 
Протоколом автоматизованої зміни складу колегії суддів від 13 вересня 2024 року суддю Верланова С. М. замінено на суддю Соколову В. В.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 13 вересня 2024 року відкрито апеляційне провадження та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
 
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Лі Д. Д. в інтересах ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги, мотивуючи тим, що постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19» визначено, що з 12 березня 2020 року на усій території України установлено карантин, який скасовано на всій території України з 30 червня 2023 року, а пунктом 1 глави ХІХ «Прикінцеві положення» КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину, позивачем не пропущено строк позовної давності, оскільки позов подано в межах річного строку, з дня закінчення карантину. 
Вважає, що відповідач, як службова особа, яка підписала наказ про звільнення працівника, якого поновлено за рішенням суду та стягнуто відповідно середній заробіток за часи вимушеного прогулу, має нести відповідальність за незаконність таких дій.
 
Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання
В судовому засіданні адвокат Савенок В. Г. в інтересах ОСОБА_1   підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.
Адвокат Онацька О. В.  в інтересах ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» заперечувала проти апеляційної скарги та просила відмовити у її задоволенні.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судом
Як вбачається з матеріалів справи рішенням учасника ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» від 13 березня 2019 року виконання обов`язків директора товариства  покладено на ОСОБА_1 , яка згідно із наказом від 14 березня 2019 року             № 21-К з 15 березня 2019 року по 20 червня 2019 року приступила до тимчасового виконання обов`язків директора товариства (а.с. 14,15).
Наказом тимчасово виконуючої обов`язки директора ОСОБА_1 № 56-К від         31 травня 2019 року ОСОБА_2 звільнено з займаної посади начальника відділу роботи з персоналом за пунктом 3 статті 40 КЗпП України у зв`язку із систематичним невиконанням без поважних причин трудових обов`язків за порушення трудової дисципліни (а. с. 8 -10).
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25 лютого 2020 року у справі № 761/26633/19, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 24 листопада 2020 року, визнано незаконними та скасовано накази товариства від 16 травня 2019 року № 51-к та від 17 травня 2019 року № 52-к про застосування щодо                 ОСОБА_2 дисциплінарного стягнення у вигляді догани; визнано незаконним та скасовано наказ від 31 травня 2019 року № 56-к про застосування до ОСОБА_2 дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення; поновлено його на посаді начальника відділу роботи з персоналом у товаристві з 10 червня 2019 року та стягнуто з товариства на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 203 304 грн 48 коп. (а.с. 16-26).
На виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 лютого 2020 року у справі № 761/26633/19, товариство 30 листопада 2020 року сплатило                        ОСОБА_2 163 660 грн 10 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу (з врахуванням утриманого податку з доходів фізичних осіб у розмірі 36 594 грн 81 коп. та військового збору 3 049 грн 57 коп.) (а.с. 27-29).
 
Позиція суду апеляційної інстанції
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
Згідно з пунктом 8 частини першої статті 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли службова особа є винною в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу.
У статті 237 КЗпП України визначено, що суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення відбулося з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі.
Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих судам у пункті 33 постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу, невиконанні рішення про поновлення працівника на роботі, що мало місце після введення в дію пункту 8 частини першої статті 134 та нової редакції статті 237 КЗпП України (з 11 квітня 1992 року), настає повна матеріальна відповідальність винних у цьому службових осіб і обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону, а не лише явного, як передбачалось раніше.
Згідно з пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 02 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі пункту 8 частини першої статті 134 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок з відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі; відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини.
На підставі викладених обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що оскільки ОСОБА_1 , як тимчасово виконуюча обов`язків директора ТОВ «Газопостачальна  компанія «Нафтогаз Трейдинг» видала наказ  про звільнення працівника, який в подальшому було скасовано, то у неї виник обов`язок відшкодувати завдану таким звільненням шкоду у вигляді виплаченого середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Преюдиційні факти це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.
Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники, не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.
Суб`єктивними межами є те, що у двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду.
Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Не потребують доказування обставини, встановлені рішенням суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2018 року у справі             № 917/1345/14 (провадження № 12-144гс18) зазначила, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, установленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25 лютого 2020 року у справі № 761/26633/19, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від  24 листопада 2020 року, встановлено факт незаконного звільнення працівника. Встановлений судом факт й свідчить про вину особи, яка уповноважена на звільнення працівників.
Отже,  посадова особа, яка видала наказ про звільнення працівника, який у подальшому було визнано незаконним та скасовано в судовому порядку, несе повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну товариству у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
При цьому, обов`язок з відшкодування шкоди, заподіяної підприємству у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівникові часу вимушеного прогулу, покладається на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення здійснено з порушенням закону. Відповідальність у цих випадках настає незалежно від форми вини.
Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 22 січня 2021 року у справі № 332/832/18 та від 12 липня 2023 року у справі № 663/1169/20, від 09 жовтня 2024 року у справі 394/438/22.
Указане спростовує доводи апеляційної скаржника про недоведеність вини ОСОБА_1 у завданні матеріальної шкоди товариству, а також про те, що відповідальність за незаконне звільнення працівників несуть інші особи, оскільки відповідач тимчасово виконуючи обов`язки директора товариства, не була наділена повноваженнями ведення кадрової документації, юридичного аналізу та надання висновків щодо спірних ситуацій, пов`язаних з порушеннями працівниками трудової дисципліни. При цьому, матеріали справи не містять доказів  того, що ОСОБА_1 була обмежена у повноваженнях,  як тимчасова виконуюча обов`язків директора ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг».
Перевіряючи доводи апеляційної скарги в частині пропуску строку звернення  позивача із даним позовом до суду, суд виходить з наступного.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 233 КЗпП України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.
Перебіг строку звернення позивача з позовом про відшкодування шкоди, заподіяної незаконним звільненням працівника, розпочався з дня проведення підприємством належних виплат незаконно звільненому працівнику, тому з цього часу обраховується перебіг встановленого частиною третьою статті 233 КЗпП України строку звернення до суду (правовий висновок висвітлений Верховним судом у постанові від 30 червня 2021 року в справі № 766/13189/20).
Судом установлено, що розрахунок з незаконно звільненим працівником ОСОБА_2 проведено ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг»                     30 листопада 2020 року.
Згідно з пунктом 1 глави ХІХ «Прикінцеві положення» КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» установлено з 12 березня 2020 року на усій території України карантин, який скасовано з 30 червня 2023 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 651 від 27 червня 2023 року.
Суд зауважує, що якщо строк визначений ст. 233 КЗпП України почав перебіг під час дії карантину, то його тривалість буде складати кількість днів після закінчення карантину на визначений Законом строк. 
Як зазначено вище, з 12 березня 2020 року на всій території України установлено карантин, позивачем рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 лютого 2020 року у справі № 761/26633/19 виконано 30 листопада 2020 року, тобто у період дії карантину, встановленого Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211. Карантин скасовано 30 червня 2023 року, а з даним позовом позивач звернувся                                   14 лютого 2024 року.
Судза уважає, що позивач звернувся із даним позовом до суду в межах річного строку, встановленого ст.233 КЗпП України, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для застосування строків позовної давності до вимог позивача.
 
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга адвоката Савенка В. Г. в інтересах ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 травня 2024 року залишенню без змін.
 
Розподіл судових витрат
Оскільки колегія суддів не задовольняє апеляційну скаргу адвоката Савенка В. Г. в інтересах ОСОБА_1 , перерозподіл судових витрат не здійснюється.
 
Керуючись ст.ст.369, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу адвоката Савенка В`ячеслава Григоровича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 травня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.   
 
Повне судове рішення складено 08 листопада 2024 року.

 
Головуючий                                                                                                Т. О. Невідома

 
Судді                                                                                                          В. А. Нежура

 
                                                                                                                      В. В. Соколова