Справа № 127/9308/24
Провадження № 22-ц/801/2252/2024
Категорія: 56
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сичук М. М.
Доповідач:Сопрун В. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2024 року	Справа № 127/9308/24	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд в складі:
       головуючого Сопруна В.В.,
       суддів Копаничук С.Г., Матківської М.В.,
               за участю секретаря судового засідання Кобенди Ю.О.,
               за участю сторін: позивача ОСОБА_1 та його адвоката Слівінського А.О., представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Мазуренко Л.О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Вінниці цивільну справу №127/9308/24 запозовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення помилково перерахованих коштів, 
за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1  – адвоката Слівінського Артема Олексійовича на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 вересня 2024 року, яке ухвалив суддя Сичук М.М. в Вінницькому міському суді Вінницької області, повний текст складено 03 вересня2024 року,

в с т а н о в и в :

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення помилково перерахованих коштів, мотивуючи позовні вимоги тим, що 08 листопада 2023 року він звернувся у відділення АТ КБ Приватбанк за адресою АДРЕСА_1 , з метою поповнення власної банківської картки, де надав касиру реквізити рахунку для поповнення та кошти в сумі 156 000 грн. Не ознайомившись з квитанцією, підписав її. Оскільки кошти на його рахунок так і не надійшли, звернувся до касира банку щодо повернення помилково перерахованих коштів, оскільки виявив помилку касира, що полягала у помилково внесенні банківських реквізитів та працівниками банку ОСОБА_1 було відмовлено у поверненні коштів. Він неофіційно отримав від працівників банку адресу та номер телефону ОСОБА_2 , якому неодноразово телефонував до ОСОБА_2 з приводу повернення йому помилково перерахованих коштів, однак останній йому відмовив, що в свою чергу стало підставою для звернення до суду.
Таким чином, ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 помилково перераховані кошти в розмірі 155000 грн.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 03 вересня 2024 рокув задоволені позову відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесенні судові витрати на послуги адвоката в розмірі 5 000 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження факту набуття відповідачем грошових коштів, безпідставно, внаслідок помилки їх перерахування.

Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 – адвокат Слівінський А.О. подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що його ухвалено з грубим порушенням вимог ЦПК України та неправильним застосуванням ст.1212 ЦК України, що призвело до ухвалення незаконного рішення. Просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 безпідставно збережені кошти в розмірі 155000 грн, а також судові витрати.
Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідач протиправно привласнив належні позивачу кошти та зберіг їх без достатньої правової підстави, а тому вони підлягають поверненню.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 – адвокат Мазуренко Л.О. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду – без змін. 

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши осіб, які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 08 листопада 2023 року позивач звернувся у відділення АТ КБ «Приватбанк» за адресою м. Житомир пр. Миру, 21, здійснення банківської операції з перерахунку коштів на банківську картку, де надав касиру Банку реквізити рахунку для поповнення та кошти в сумі 156 000 грн , тобто ОСОБА_1 здійснив переказ готівки із свого банківського рахунку НОМЕР_1 на банківський рахунок АТ «А-Банк» НОМЕР_2 , із зазначенням дії «поповнення рахунку ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 » в сумі 155 000 грн. 

Згідно з квитанції АТ КБ «ПриватБанк» до платіжної інструкції на переказ готівки № 0.0.3291483436.1 від 08 листопада 2023 року встановлено, що ОСОБА_1 перевірив та підтвердив правильність зазначених реквізитів та з умовами договору про надання платіжних послуг згоден, про що останнім поставлено власноруч свій підпис.

Відповідно до квитанцій та виписок з банківського рахунку ОСОБА_2 . АТ «А-Банк» НОМЕР_2 , встановлено, що на вказаний рахунок 08 листопада 2023 року о 16:34 год на картковий рахунок № НОМЕР_4 , із зазначенням деталей операції «Для поповнення рахунку ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 , платіж за власні кошти ОСОБА_3 » надійшли кошти в сумі 155 000 грн, та цього ж дня, відповідач здійснив ряд банківських операцій з перерахунку коштів, а саме перерахував їх на рахунки: 4028082010189361 - 4500 грн - час проведення операції 16:49 год 08 листопада 2023 року; 5169155153978729 - 20800 грн - час проведення операції 17:28 год 08 листопада 2023 року; 4314140207558955 - 26642 грн - час проведення операції 18:02 год 08 листопада 2023 року; 4441111133475859 – 10015,04 грн - час проведення операції 18:24 год 08 листопада 2023 року; 53754141341440218 - 26 844,87 грн - час проведення операції 18:26 год 08 листопада 2023 року; 4441114425233051 - 22 848 грн - час проведення операції 18:29 год 08 листопада 2023 року; 5354322065374463 - 28 417 грн - комісія 386,15 грн - час проведення операції 18:34 год 08 листопада 2023 року; 5375411591243865 - 11424 грн, комісія 228,48 грн - час проведення операції 18:37 год 08 листопада 2023 року; 5375235124387380 – 2894,46 грн - час проведення операції 18:44 год 08 листопада 2023 року, що в загальній сумі перерахованих коштів рахунка ОСОБА_2 становить 155000 грн.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

У пункті VII.-2:101 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказано, що збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Схожий по суті висновок зроблений в пункті 8.26. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), в якій вказано, що «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зазначено, що: «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша статті 1212 ЦК України).

Передбачений статтею 1212 ЦК України вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав. Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України).
Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того, чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суду у постановах від 04 серпня 2021 року у справі № 185/446/18 (провадження № 61-434 св 20) та від 11 січня 2023 року у справі № 548/741/21 (провадження № 61-1022 св 22).

Враховуючи вище викладене, колегія суддів, погоджується з висновками суду першої інстанції, який обґрунтовано відмовив в задоволенні позовних вимог, оскільки не доведено, що грошові кошти в розмірі 155000 грн, які належали позивачу, набуті відповідачем без достатньої правової підстави, а відтак відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 1212 ЦК України.

Так, в основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Апеляційний суд звертає увагу, що безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 сплатив ОСОБА_2 кошти, знаючи, що між ним та відповідачем відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) з повернення коштів, позивач добровільно сплачував кошти, перевірив та підтвердив правильність зазначених реквізитів, а тому поведінка позивача є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків). При цьому позивач у призначені платежу зазначав, що призначенням платежу є поповнення рахунку ОСОБА_2 . Так як позивач не був зобов`язаний перераховувати кошти внаслідок відсутності договірних відносин, інших зобов`язань із відповідачем, тому апеляційний суд приходить до висновку, що його поведінка щодо вимоги повернення цих коштів є вочевидь суперечливою та недобросовісною.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 155000 грн, є обґрунтованим, з чим і погоджується апеляційний суд.

Вищевикладене узгоджується з правовим висновком викладеним в постанові Верховного Суду від 17 квітня 2024 року у справі № 127/12240/22 (провадження № 61-18405св 23).

Отже, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав вважати, що судом допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору, а тому підстави для його скасування відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на те, що апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін, підстав для відшкодування, зміни або перерозподілу судових витрат у відповідності до ст.141 ЦПК України не має.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, 

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Слівінського Артема Олексійовича залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 вересня 2024 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 06 листопада 2024 року.

Головуючий                                          Сопрун В.В.

Судді                                          Копаничук С.Г.
       
                                                               Матківська М.В.