ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/7667/23  Номер провадження 22-ц/814/3499/24	Головуючий у 1-й інстанції Самсонова О. А.  Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2024 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого – судді Карпушина Г.Л.; суддів Бутенко С.Б., Лобова О.А., при секретарі судового засідання Буйновій О.П., -
розглянувши в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія" Фінтраст Україна" на заочне рішення Київського районного суду м. Полтави від 16 серпня 2024 року у справі за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:
У грудні 2023 року ТОВ « Фінансова компанія « Фінтраст Україна» звернулося до суду із вказаним позовом, в якому просило стягнути з відповідача на його користь заборгованість у розмірі 30504,00 грн., а також інфляційні втрати у розмірі 9669,76 грн. та 3% річних 1832,75 грн. та вирішити питання судових витрат.
В обґрунтування позову вказувало, що 14 липня 2021 року між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «Авентус Україна» укладено електронний договір № 4461096 про надання споживчого кредиту, відповідно до умов договору відповідач отримав кредит в сумі 9300,00 грн. строком на 30 днів
Зазначало, що 25 травня 2022 року між ТОВ «Авентус Україна», як клієнтом, та ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна», як фактором, було укладено Договір факторингу №25-05/2022, згідно з умовами якого Клієнт відступив Фактору права грошової вимоги за Кредитним договором. Відповідно до умов вищезазначеного договору позивач набув право вимоги грошових коштів до відповідача.
Вказувало, що у зв`язку із неналежним виконанням своїх зобов`язань за вищевказаним кредитним договором, наявна заборгованість в загальному розмірі 30504,00 грн. Окрім того, згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України у зв`язку з простроченням зобов`язання відповідач повинен сплатити заборгованість з врахуванням індексу інфляції та 3% річних.
Таким чином інфляційні втрати складають 9669,76 грн., 3% річних 1832,75 грн. 
Заочним рішенням Київського районного суду м. Полтави від 16 серпня 2024 року позов ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» до   ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» заборгованість за кредитним договором № 4461096 від 14 липня 2021 року з врахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних у розмірі 17590,30 грн. та 5101,82 грн. на відшкодування понесених судових витрат, а всього стягнути 22692,12 грн. 

На вказане заочне рішення ТОВ « Фінансова компанія « Фінтраст Україна» подало апеляційну скаргу, в якій прохали скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволенні позову, а також просило вирішити питання судових витрат та витрат на правову допомогу в суді першої та апеляційної інстанції.
В обгрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що задовольняючи частково позв районний суд не звернув уваги на те, що кредитний договір було авто пролонговано, а строк користування кредитом було продовжено на 90 днів, що передбачено умовами договору, який був підписаний відповідачем.
Вказує, що у зв`язку із невиконанням умов кредитного договору відповідачу було нараховано відсотки за користування кредитними коштами, що відповідають умовам договору.
Разом з тим, суд першої інстанції не дав належної оцінки тому, що в даному випадку нараховані відсотки в межах строку кредиту є процентами за правомірне користування чужими грошовими коштами, розмір яких визначений договором .
Також зазначають, під час розгляду справи понесли витрати на правову допомогу в суді першої інстанції у розмірі 10000 грн та в суді апеляційної інстанції – 8000 грн., які підлягають стягненню з відповідача.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Судове засідання проводилось в порядку письмового провадження за відсутності сторін по справі, з дотриманням принципу гласності судового процесу та забезпеченням сторонам права на своєчасне та повне отримання інформації про хід та результати розгляду справи. 

Колегія суддів, перевіривши справу в межах заявлених вимог і апеляційного оскарження, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За змістом ст. 374 ч. 1 п. 2 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно із ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Судом першої інстанції встановлено та вбачається із матеріалів справи, що 14 липня 2021 року між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «Авентус Україна» було укладено електронний договір № 4461096 про надання споживчого кредиту.
Відповідно до умов договору відповідач отримав кредит у розмірі 9300,00 грн. на 30 днів. 
Згідно п. 1.5.1. стандартна процентна ставка становить 1,90% в день та застосовується в межах строку кредиту, вказаного в п. 1.4 цього Договору.
Відповідно до п.п. 2.1. п.2 Кредитного договору кошти кредиту надаються ТОВ «Авентус Україна» у безготівковій формі шляхом їх перерахування за реквізитами платіжної картки НОМЕР_1 .
Згідно з п.п. 2.4. п. 2 Кредитного договору, кредит вважається наданим в день перерахування товариством суми кредиту (загального розміру) за реквізитами, згідно п. 2.1 Договору.
Відповідно до п. 3.1. договору нарахування процентів за Договором здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом, протягом строку кредиту, виходячи із фактичної кількості днів у місяці та у році, тобто метод "факт/факт".
Відповідно до п.п. 3.3 договору розмір процентної ставки, встановлений в п.1.5 Договору, залежить від умов її встановлення та є незмінним протягом усього строку дії Договору та не може бути збільшений Товариством в односторонньому порядку.
За положеннями п. 4.1 договору строк кредиту може бути продовжено на кількість днів, зазначену в п. 1.4. договору, якщо між сторонами буде досягнута домовленість про таке продовження у порядку, визначеному пп. 4.2. (пп. 4.2.1.-4.2.4.) договору; або в порядку автопролонгації, на кількість днів та відповідно до умов визначених в п. 4.3 (пп. 4.3.1.- 4.3.4.) договору. 
Відповідно до п. 4.3.1 кредитного договору сторони домовились, що у випадку, якщо у споживача на дату закінчення строку кредиту (нового строку кредиту після пролонгації або автопролонгації) наявна заборгованість за кредитом, строк кредиту продовжується кожен раз на один наступний календарний день, що слідує за днем закінчення такого строку, але не більше ніж на 90 (дев`яносто) календарних днів поспіль, крім випадку, якщо в цей день повинна відбутися пролонгація строку кредиту за ініціативою споживача, відповідно до п.п. 4.2.2-4.2.4 договору. Тобто в даному випадку кожен день автопролонгації є новою датою повернення кредиту.
Згідно п. 4.3.2 споживач, дає згоду на автопролонгацію строку кредиту на умовах передбачених в пп. 4.3.1 Договору. Споживач вважається таким, що прострочив повернення кредиту, якщо після закінчення періоду автопролонгації у споживача наявна заборгованість за кредитом та не відбулося продовження строку кредиту за ініціативою споживача, у порядку передбаченому п. 4.2 договору.
За змістом п. 6.3. кредитного договору погашення заборгованості здійснюється у такій черговості: прострочені зобов`язання по кредиту та процентам, строкове зобов`язання по процентам, строкове зобов`язання по кредиту.

Також районним судом встановлено, що для підписання Кредитного договору ОСОБА_1 було використано електронний підпис одноразовим ідентифікатором «М348782» відповідно до вимог частини 6 та 8 статті 11 і статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», що свідчить про те, що сторони досягли усіх істотних умов та уклали Кредитний договір.
TOB «Авентус Україна» свої зобов`язання перед відповідачем за Кредитним договором виконало та надало кредит в сумі 9300 грн. шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку № НОМЕР_1 , що підтверджується довідкою ТОВ «ФК «Контрактовий дім» від 06.06.2022 №2023 про перерахування коштів (а.с.44-45).
Разом тим. Відповідач своїх зобов`язань за кредитним договором не виконав, у зв`язку із чим утворилася заборгованість.
Як вбачається з долученого до справи розрахунку, позивач обраховує заборгованість відповідача у розмірі 30504,00 грн., з яких розмір заборгованості за тілом кредиту - 9300 грн., заборгованість за процентами - 21204,00 грн.
Підпунктом 3 п. 5.1. Кредитного договору передбачено, що ТОВ «Авентус Україна» має право укладати договори щодо відступлення права вимоги за Договором або договори факторингу з будь-якою третьою особою без окремої згоди Відповідача.

25 травня 2022 року між ТОВ «Авентус Україна» як клієнтом, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна», як фактором, було укладено Договір факторингу №25-05/2022, згідно з умовами якого Клієнт відступив Фактору права грошової вимоги за спірним Кредитним договором.
Відповідно до п. 1.1. Договору Факторингу №25-05/2022 на умовах, встановлених цим Договором, Позивач (Фактор) зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження ТОВ «Авентус-Україна» (Клієнта) за плату, а Клієнт зобов`язується відступити Факторові своє право грошової вимоги до Боржників за Кредитними Договорами вказаними у Реєстрах Боржників.
Згідно з п. 1.2 Договору Факторингу №25-05/2022 перехід від клієнта до фактора до боржників відбувається в момент підписання сторонами акту прийому-передачі реєстру боржників згідно додатку №2, після чого Фактор (Позивач) стає кредитором по відношенню до Боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні права вимоги.
Отже, до ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» відповідно до укладеного Договору факторингу №25-05/2022 перейшло право грошової вимоги до відповідача за Кредитним договором.
Станом на дату звернення позивача з позовом до суду заборгованість за Кредитним договором позивач обраховує у розмірі 30504,00 грн.
Задовольняючи частково позов районний суд виходив з того, що наявні підстави для стягнення з відповідача з врахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних заборгованість у розмірі 17590,30 грн.
Рішення районного суду мотивовано тим, що наданий позивачем розрахунок заборгованості не відповідає умовам договору, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що сторонами здійснювалась пролонгація строку кредитування.
Проте, колегія суддів не може погодитись з таким висновком районного суду з огляду на наступне.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).
За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. 
Частиною першою  статті 638 ЦК України  встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).
Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.
Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Місцевий суд встановив, що оспорюваний договір був укладений сторонами в електронній формі. Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пунктом 12 частини першої статті 3 Закону).
Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Згідно із частиною шостою  статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Згідно ч. 2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг»накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.
Таким чином, укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Договір про надання споживчого кредиту підписаний ОСОБА_1 за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами 14.07.2021 року правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір не був би укладений.
Отже, встановивши, що без здійснення вказаних дій відповідачем кредитний договір не був би укладений сторонами, суд першої інстанції дійшов обґрунтовано висновку, що цей правочин відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, та укладення цього договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі позивача.
Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі № 234/7160/20 (провадження № 61-2903св21), від 01 листопада 2021 року у справі № 234/8084/20 (провадження № 61-2303св21).
Таким чином, вбачається, що сторони погодили всі істотні умови кредитного договору, зокрема щодо визначення розміру процентів за його користування та пролонгації договору.
Відповідно до п. 4.3.1 кредитного договору сторони домовились, що у випадку, якщо у споживача на дату закінчення строку кредиту (нового строку кредиту після пролонгації або автопролонгації) наявна заборгованість за кредитом, строк кредиту продовжується кожен раз на один наступний календарний день, що слідує за днем закінчення такого строку, але не більше ніж на 90 (дев`яносто) календарних днів поспіль, крім випадку, якщо в цей день повинна відбутися пролонгація строку кредиту за ініціативою споживача, відповідно до п.п. 4.2.2-4.2.4 договору.
З матеріалів справи вбачається, що відповідач своїх зобов`язань у визначений договором строк щодо повернення кредиту не виконав. Таким чином, внаслідок продовження дії договору у кредитора були наявні правові підстави для нарахування процентів за користування кредитом.
Разом з тим, колегія суддів зауважує, що при розрахунку заборгованості позивачем нарахвано відсотки за 150 днів, що не передбачено умовами договору.
За таких обставин, колегія суддів вважає, щ о наявні підстави для стягнення з відповідача тіла кредиту у розмірі 9300 грн, а також відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 15903 грн. за 120 днів, що передбачено умовами кредитного договору.
Щодо стягнення інфляційних втрат та 3 % річних слід зазначити наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення , а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено законом або договором.
Враховуючи зазначену норму закону, апеляційний суд приходить до висновку про необхідність стягнення витрат від інфляції та 3% річних за прострочення виконання зобов`язання.
Разом з тим, в позовній заяві позивач просить стягнути втрати від інфляції та 3% річних з грудня 2021 року по червень 2023 року, проте відповідно до п.18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем) позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 цього Кодексу.
Законом № 2120 також внесено зміни до розділу 1V Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» і доповнено його п. 6-1 , який встановлює нові правила звільнення споживача від відповідальності за прострочення виконання ним своїх зобов`язань за договором про споживчий кредит. Правилами також установлюється, що неустойка , штраф, пеня та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за таким договором підлягають списанню кредитодавцем.
Згідно Указу Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року "Про введення воєнного стану в Україні" із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб введено в Україні воєнний стан. Строк воєнного стану продовжується і на даний час.
З урахуванням викладеного, розмір сум, які підлягають стягненню з відповідача в порядку ст. 625 ЦК України слід стягнути за період з 01.12.2021 по 23 лютого 2022 року. 
Інфляційні втрати у розмірі 891,76 грн (25203 гривень загальна сума заборгованості х 103,538% (сукупний індекс інфляції за зазначений період) /100%- 25203 грн. = 891,76 грн.) та 3% річних у розмірі 176,08 грн ( 25 203,00 x 3 % x 85 : 365 : 100).
Щодо відшкодування витрат на правову допомогу та судового збору слід зазначити наступне.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Відповідно до частин першої-четвертої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (частина третя статті 141 ЦПК України). При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормовані частиною четвертою статті 141 ЦПК України, визначені також положеннями частин шостої, сьомої, дев`ятої статті 141 цього Кодексу.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на правову допомогу або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою, шостою, сьомою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Разом із тим, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137, частина восьма статті 141 ЦПК України).
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі КГС від 03.10.2019 р у справі № 922/445/19, додатковій постанові Верховного Суду від 28.05.2021 р у справі № 727/463/19, постановах Верховного Суду від 02.12.2020 р у справі № 317/1209/19, від 03.02.2021 р у справі № 554/2586/16-ц, від 17.02.2021 р у справі № 753/1203/18.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 р у справі Лавентс проти Латвії зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
У відповідності до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності).
Як вбачається з матеріалів справи, професійна правова допомога ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» в суді першої інстанції надавалася адвокатом Столітнім М.М. на підставі договору про надання правової допомоги №10/07-2023 від 10.07.2023.
Згідно п.4.3 договору за надання правової допомоги, відповідно до договору, клієнт авансово сплачує адвокату гонорар у фіксованій сумі або у процентному відношенні залежно від ціни позову, відповідно до домовленості сторін та згідно рекомендацій щодо застосування мінімальних ставок адвокатського гонорару.
На підтвердження факту надання професійної правової допомоги в суді першої інстанції надано звіт про надання правової допомоги від 12.12.2023 згідно договору №10/07-2023 від 10.07.2023, за змістом якого вбачається, що правова допомога надана на загальну суму 10 000 грн., з яких - збір та аналіз доказів і документів для подання позовної заяви про стягнення заборгованості за кредитним договором, складання позовної заяви, подання до суду позовної заяви 10 год./10 000 грн.; копію ордеру на надання правничої (правової) допомоги №1423361 від 10.08.2023; копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії КС №59422/10 від 18.09.2020.
В апеляційній скарзі ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» заявлено клопотання про стягнення з відповідача 8000 грн витрат на правову допомогу надану в суді апеляційної інстанції.
На підтвердження понесених витрат ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» надано довіреність у порядку передоручення від 06.09.2023, копію ордеру на надання правничої (правової) допомоги №1075167 від 14.03.2024, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ДН №5127 від 29.08.2018, звіт про надання правової допомоги від 10.09.2024 згідно договору №07/07-2022 від 07.07.2023, за змістом якого вбачається, що правова допомога надана на загальну суму 8 000 грн., з яких - складання апеляційної скарги у справі про стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_1 , подання до суду апеляційної скарги 4 год./8000 грн.
Враховуючи положення статті 141 ЦПК України, зважаючи на співмірність витрат на правову допомогу та складність даної справи, з урахуванням характеру виконаної адвокатом роботи та обсяг фактично витраченого часу за надані послуги при підготовці відзиву на апеляційну скаргу, критерію реальності адвокатських витрат, а також розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи апеляційний суд дійшов до висновку, що заявлені ТОВ «Фінтраст Україна» витрати у розмірі 10000,00 грн. за складання в суді першої інстанції позовної заяви та 8000 грн. за складання апеляційної скарги відповідають критерію розумності, не зовсім є співрозмірними із складністю виконаної роботи, а їх відшкодування, за відсутності достатнього обґрунтування з огляду на обставини справи, матиме надмірний характер.
З огляду на зазначене у сукупності, апеляційний суд дійшов висновку, щодо наявності підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінтраст Україна» витрат пов`язаних з наданням правничої допомоги в суді першої та апеляційної інстанції в розмірі 5000,00 грн.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК Українисудовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати повязані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову на відповідача.
Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13ст. 141 ЦПК України).
Оскільки позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню тому необхідно здійснити перерозподіл судових витрат.
В суді першої інстанції та апеляційній скарзі позивачем сплачено судовий збір до місцевого суду у сумі 2147,20 грн., а в суді апеляційної інстанції сплачено – 2576,64 грн. 
Враховуючи те, що позов задоволено на 62,54% тому необхідно стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінтраст Україна» судовий збір за подачу позовної заяви у розмірі 1342,86 грн., та за подачу апеляційної скарги – 1611, 43 грн., а всього 2954,29 грн.
Керуючись ст.ст.367,368, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія" Фінтраст Україна" - задовольнити частково.
Заочне рішення Київського районного суду м. Полтави від 16 серпня 2024 року, - скасувати, ухваливши нове судове рішення, яким позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» заборгованість за кредитним договором № 4461096 від 14 липня 2021 року з врахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних у розмірі 26270,84 грн. та 7954,29 грн. на відшкодування понесених судових витрат, а всього стягнути 34225,13 грн. 
В іншій частині позовних вимог- відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 03 грудня 2024 року.

Головуючий суддя : _____________________ Г.Л. Карпушин

Судді: _________________ С.Б. Бутенко ___________________ О.А. Лобов