П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М         У К Р А Ї Н И
11 грудня 2024 року                                                                                             м. Київ
        
Справа № 638/19249/21
Провадження: № 22-ц/824/18135/2024
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О., 
суддів Нежури В. А., Соколової В. В.
секретар Сакалош Б. В.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
 
на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 19 вересня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Грегуля О. В.
 
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів,
у с т а н о в и в:
 
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2021 року   ОСОБА_2  (далі по тексту -                 ОСОБА_2 , позивач) звернулась до суду із вказаним позовом до ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , відповідач), мотивуючи свої вимоги тим, що 23 лютого 2012 року між ОСОБА_3 (далі по тексту - ОСОБА_3 ) та ОСОБА_2 ,  ОСОБА_4 ( далі по тексту - ОСОБА_4 ), ОСОБА_5 (далі по тексту - ОСОБА_5 ) укладено договір безвідсоткової позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В. М. та зареєстрований в реєстрі за № 329, відповідно до умов якого останні отримали від ОСОБА_3   у позику грошові кошти у розмірі 15 500 доларів США з кінцевим терміном повернення до 23 лютого 2013 року. У подальшому сторонами було змінено кінцевий строк повернення позики до 23 жовтня 2013 року.
З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором позики, 23 лютого 2012 року між нею та ОСОБА_6 укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В. М. та зареєстрований у реєстрі № 330, згідно з яким вона передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 .
29 серпня 2013 року вона додатково отримала у позику від ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 7 700 доларів США з кінцевим строком повернення позики до 29 січня 2014 року.
23 травня 2016 року  між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір про відступлення права вимоги № 692.
На підставі рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Стрельченко О. В. від 13 жовтня 2016 року № 16910814 за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на квартиру, що була предметом іпотеки.
Вказувала, що на підставі звіту про незалежне оцінювання  станом на 03 жовтня 2016 року, загальна вартість квартири становила 971300 грн.
Посилаючись на ч.3 ст.37 Закону України «Про іпотеку» позивач просила суд стягнути  з відповідача відшкодування перевищення вартості предмета іпотеки над розміром забезпечення іпотекою вимог іпотекодержателя в розмірі 786746 грн 48 коп.
 
Короткий зміст рішення суду
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 19 вересня 2024 року позов ОСОБА_2 задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 786846 грн 48 коп. - 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя та 7868 грн 46 коп. - судового збору.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вважав вимоги ОСОБА_2 обґрунтованими та вказував, що судом перевірено наданий позивачем розрахунок суми відшкодування, а  відповідачем не наведено аргументів на його спростування.
Додатковим рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2024 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 45000 грн правничої допомоги.
 
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнений зміст у ній доводів 
У поданій апеляційній скарзі  ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення  Деснянського районного суду м. Києва від 19 вересня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що для вирішення позовних вимог необхідно встановити вартість квартири на момент набуття іпотекодержателем на неї права власності  та розмір забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя за основним зобов`язанням. Вказує, що у вимозі, яка була надіслана ним на виконання вимог ст. 35 Закону України «Про іпотеку» вказана реальна сума заборгованості, а саме 6400 доларів США - сума неповернутої позики, 503 долари США три відсотки річних, 306870 долари США неустойки, а всього 313773 долари США, що станом на момент звернення позивача із даним позовом до суду за офіційним курсом НБУ становить 8543913 грн 28 коп., що значно перевищує ринкову вартість предмета іпотеки, визначену суб`єктом оціночної діяльності  у розмірі 971300 грн, отже, вимоги позивача є необґрунтованими.
Серед іншого також вважає, що до вимог позивача має бути застосовано строк позовної давності, однак суд першої інстанції в порушення вимог ч.1 ст. 261 ЦК України під час обчислення позовної давності пов`язав  початок перебігу  не з моментом, коли позивач довідалась, або могла довідатись  про нібито порушене право, а з остаточним вирішенням спору про правомірність набуття відповідачем право власності на предмет іпотеки. 
 
Рух справи у суді апеляційної інстанції
Ухвалами Київського апеляційного суду від 07 листопада 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
 
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Масленнікова Т. М. в інтересах                 ОСОБА_2 доводи, викладені в апеляційній скарзі, вважала необґрунтованими, вказувала, що розмір заборгованості, встановлений рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 29 серпня 2013 року,  становить 10925 долари США, що станом на 29 серпня 2013 року еквівалентно 87323 грн 52 коп. 
Вказує, що оскільки в судовому порядку вирішувалось питання правомірності набуття відповідачем права власності на квартиру АДРЕСА_1 , то до ухвалення остаточного рішення звертатися з позовом про стягнення коштів в порядку ч.3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» було недоцільно, оскільки у разі задоволення позовної заяви про скасування державної реєстрації на квартиру, не було б потреби звертатися із позовом про стягнення коштів, тому вважає, що позивач звернулася із даним позовом до суду в межах строку позовної давності.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судом
Як убачається з матеріалів справи, 23 лютого 2012 року між ОСОБА_3 (позикодавець) та ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (позичальники) укладено договір безвідсоткової позики, за умовами якого останні отримали у позику грошові кошти у розмірі 15 500,00 доларів США з кінцевим терміном повернення до 23 лютого 2013 року. У подальшому сторонами було змінено кінцевий строк повернення позики до 23 жовтня 2013 року.
З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором позики,           23 лютого 2012 року між ОСОБА_6 і ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу                Анохіною В. М. та зареєстрований у реєстрі № 330, згідно з яким остання передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 .
29 серпня 2013 року ОСОБА_2 додатково отримала у позику від ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 7 700,00 доларів США з кінцевим строком повернення позики до        29 січня 2014 року.
23 травня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В. М. та зареєстрований у реєстрі за № 330, згідно з яким до ОСОБА_1 перейшло право вимоги за вищевказаними договорами позики та іпотеки.
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 18 липня 2016 року у справі   № 754/17330/15-ц стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_7 на користь             ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 29 серпня 2013 року в розмірі 10 925 доларів  США.
Відповідно до звіту про незалежну оцінку від 03 жовтня 2016 року (дата оцінки) ринкова вартість двокімнатної кв. АДРЕСА_1 становить 971300 грн.
13 жовтня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стрельченко О. В. на підставі договорів іпотеки від 23 лютого 2012 року і про відступлення права вимоги від 23 травня 2016 року прийнято рішення № 16910814 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, згідно з яким право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 .
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 25 вересня 2019 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року, у справі №754/10648/18 у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Стрельченко О. В., та скасування рішення № 16910814 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, згідно з яким право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 , відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 05 жовтня 2020 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 25 вересня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року залишено без змін.
 
Позиція суду апеляційної інстанції
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.
 
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
Згідно ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ст.575 ЦК України визначає, що іпотекою є застава нерухомого майна, яке залишається у володінні заставодавця або третьої особи.
Іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом (стаття 1 Закону України «Про іпотеку»).
За рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.
Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.
Згідно із частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.
Відповідно до частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» (в редакції на час набуття іпотекодержателем права власності на спірну квартиру) Іпотекодержатель   може   задовольнити  забезпечену  іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою  підставою  для  реєстрації  права  власності  іпотекодержателя  на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог  іпотекодержателя  або  відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на  предмет  іпотеки  в  рахунок виконання основного зобов`язання.
Відповідно до частини п`ятої статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.
Обов`язок відшкодування іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, обумовлений частиною 3 статті 37 Закону України «Про іпотеку», виникає з договірних правовідносин сторін договору іпотеки. Обов`язок іпотекодержателя відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, передбачених у статті 37 Закону України «Про іпотеку», виникає у випадку набуття права власності на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке передбачає передачу права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Тобто, такий обов`язок ґрунтується на договірному характері правовідносин сторін щодо передачі предмета іпотеки у власність іпотекодержателю (див. пункти 64.3, 69.1 постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 6 березня 2019 року у справі № 910/10059/17).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 серпня 2019 року у справі № 200/14524/16-ц (провадження № 61-843св18) вказано, що: «грошове зобов`язання відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя виникає в момент набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, вартість якого перевищує вартість забезпечених іпотекою вимог. Отже, предметом доказування в даній справі є момент набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки та розмір перевищеної вартості забезпечених іпотекою вимог».
Згідно частини 1 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Одним з основних принципів цивільного судочинства є принцип диспозитивності, що передбачено у пункті 5 частини 3 статті 2 та статті 13 ЦПК України, за яким суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до положень частини 3 статті 12, частини статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до частини 1 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно до частини 1 статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
У частині 1 статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
На підставі вищевикладеного суд першої інстанції правильно встановив момент набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки - 18 жовтня 2016 року, однак визначаючи розмір перевищеної вартості забезпечених іпотекою вимог, не врахував, що еквівалент розміру заборгованості, визначений на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18 липня 2016 року у справі № 754/17330/15-ц має вираховуватись станом на момент набуття ОСОБА_1 права власності на спірну квартиру, а не на момент отримання позики.
Станом на 18 жовтня 2016 року офіційний курс гривні щодо долара становив 2578,3191 за 100 доларів США.
Отже, станом на 18 жовтня 2016 року заборгованість за офіційним курсом НБУ становила 281 681 грн 36 коп. (10 925*2 578,3191/100).
Таким чином, оскільки згідно звіту про незалежну оцінку від 03 жовтня 2016 року (дата оцінки) ринкова вартість двокімнатної кв. АДРЕСА_1 становить 971 300 грн, а борг ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 складав 281 681 грн 36 коп., то відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» у ОСОБА_1 виник обов`язок відшкодувати позивачу перевищення 90 % вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, у розмірі 620 656 грн  78 коп. (971300-281 681,36)х90:100). 
Суд зауважує, що грошове зобов`язання відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя не залежить від факту звільнення іпотекодавцем спірної квартири, тому доводи апеляційної скарги в цій частині не заслуговують на увагу.
Установлено, що ОСОБА_1 скористався  своїм правом на звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку на підставі застереження в іпотечному договорі, зареєструвавши за собою право власності на предмет іпотеки, а також у судовому порядку, на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18 липня 2016 року у справі №754/17330/15-Ц, яким визначено розмір заборгованості.
На підставі викладеного суд вважає, що доводи апеляційної скарги про те, що розмір заборгованості станом на момент звернення позивача із даним позовом до суду складає          8 543 913 грн 28 коп. є необґрунтованими.
Перевіряючи висновки суду першої інстанції в частині вирішення заяви ОСОБА_1 про застосування строків позовної давності суд виходить з наступного.
Заперечуючи проти  заяви відповідача про застосування строків позовної давності, адвокат Масленнікова Т. М. в інтересах ОСОБА_2 зазначила, що звернення із даним позовом до суду було недоцільним до вирішення справи №754/10648/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Стрельченко О. В., про визнання протиправним та скасування рішення про державному реєстрацію права власності на спірну квартиру.
У статті 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність установлюється тривалістю в три роки.
За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
Як установлено, судом рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 25 вересня 2019 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року та постановою Верховного Суду від 05 жовтня 2020 року у справі №754/10648/18 у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Стрельченко О. В., про визнання та скасування рішення № 16910814 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, згідно з яким право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 , відмовлено.
Колегія суддів вважає, що дана справа та справа №754/10648/18 є взаємопов`язаними між собою, та у разі задоволення вимог позивача про скасування державної реєстрації за іпотекодержателем спірної квартири, необхідності для звернення із позовом до суду з вимогами стягнення перевищення 90 % вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя не існувало б. А отже, враховуючи обставини даної справи, саме з моменту набрання законної сили рішенням у справі №754/10648/18 про скасування рішення № 16910814 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, право позивача вважається порушеним в контексті застосування ст. 37 Закону України «Про іпотеку».
З огляду на викладене, позивач не пропустила строки позовної давності, оскільки норма ст.257 ЦК України визначає строки звернення позивача до суду з моменту порушеного права.
Ураховуючи положення ст.367 ЦПК України, суд не вбачає підстав для перегляду додаткового рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2024 року, оскільки таке судове рішення не є предметом оскарження апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Розподіл судових витрат
Згідно з вимогами п. п. в)  п. 4 ч.1 ст. 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови апеляційного суду зазначається щодо  розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.
Ураховуючи те, що судове рішення змінено в частині визначення стягнутої з відповідача суми коштів, тому  пропорційно до задоволених вимог з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 6206 грн 57 коп.
 
 Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення у відповідності з вимогами ч.1 ст.376 ЦПК України є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Ураховуючи викладене, рішення Деснянського районного суду м. Києва від 19 вересня 2024 року підлягає зміні з викладенням його резолютивної частини в редакції цієї постанови.
Керуючись ст. 268, 369, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України, суд
                                                      
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 19 вересня 2024 року змінити, виклавши резолютивну частину рішення в такій редакції.
Позов задовольнити частково.
Стягнути  ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) на користь   ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 ) 620656 (шістсот двадцять тисяч шістсот п`ятдесят шість) гривень 78 коп. та 6206 (шість тисяч двісті шість) гривень 57 коп. судового збору.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України. 
 
Повне судове рішення складено 23 грудня 2024 року. 

 
Головуючий                                                                                                  Т. О. Невідома

 
Судді                                                                                                              В. А. Нежура

 
                                                                                                                       В. В. Соколова