ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
09 жовтня 2024 року
м. Київ
 
справа № 206/5280/21
провадження № 61-13673св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,                 Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суд м. Києва від 24 лютого 2023 року, додаткове рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 березня 2023 року у складі судді Марфіної Н. В. та постанову Київського апеляційного суду від                       15 серпня 2023 року у складі колегії суддів: Немировської О. В., Мазурик О. Ф., Желепи О. В.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» (далі - ТОВ «Порше Лізинг Україна») про повернення безпідставно набутих коштів.
В обґрунтування позову посилався на те, що 02 вересня 2014 року між ним та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу № 00010204, предметом якого став транспортний засіб типу VW Тouareg NF 3.о І V6 ТDI,                 шасі №   НОМЕР_1 , двигун №   НОМЕР_2 , 2013 року випуску.
Указаний договір укладався шляхом приєднання позивача до запропонованого договору, умови і форма якого встановлені відповідачем.
Наведене, на думку позивача, створювало істотний дисбаланс між правами та обов`язками сторін за договором. 
Відповідно до розділу 3 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу ТОВ «Порше Лізинг Україна» придбало транспортний засіб та передало позивачу (пункт 3.2.), а позивач зобов`язався користуватись цим транспортним засобом, забезпечувати його експлуатацію (пункт 3.3.) та придбати транспортний засіб у відповідача за купівельною ціною (пункт 3.4.) після завершення строку лізингу за укладеним між сторонами договором фінансового лізингу. 
08 вересня 2014 року відповідач на підставі акту приймання-передачі передав, а позивач прийняв транспортний засіб. 
На виконання умов договору позивач сплатив на користь відповідача                                1 735 751,86 грн. 
Разом із тим, 26 січня 2018 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калінюк О. Б. за заявою лізінгодавця вчинено виконавчий напис № 69 про повернення ОСОБА_1  на користь ТОВ «Порше Лізинг Україна» транспортного засобу. 
16 лютого 2018 року державним виконавцем Солонянського районного відділу ДВС ГТУЮ Сазановим С. О. було відкрито виконавче провадження № НОМЕР_3 з виконання вказаного виконавчого напису. 
19 лютого 2018 року позивач передав автомобіль стягувачу - ТОВ «Порше Лізинг Україна», про що державним виконавцем 28 лютого 2018 року складено акт вилучення та передачі майна. 
У зв`язку з добровільним виконання ним виконавчого напису № 69 від 26 січня 2018 року, державним виконавцем Солонянського районного відділу ДВС ГТУЮ Сазановим С. О. 28 лютого 2018 року винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_3. 
У серпні 2018 року ТОВ «Порше Лізинг Україна» звернулося до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором фінансового лізингу, мотивуючи позов тим, що коштів, виручених внаслідок продажу об`єкта лізінгу, не вистачило для погашення заборгованості ОСОБА_1 перед лізінгодавцем за договором лізінгу.
Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 09 листопада 2018 року у справі № 206/4241/18 у задоволенні позову було відмовлено. 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив із того, що укладений між сторонами у справі договір фінансового лізингу є нікчемним, оскільки не був нотаріально посвідченим, тому він не створював жодних правових наслідків для його сторін. 
Указане рішення суду набрало законної сили 20 грудня 2018 року.
Посилаючись на викладені обставини, з огляду на встановлену судовим рішенням нікчемність укладеного 02 вересня 2014 року договору фінансового лізингу № 00010204, ОСОБА_1 , уточнивши в подальшому позовні вимоги, просив суд стягнути з ТОВ «Порше Лізинг Україна»  на свою користь                                   1 735 751,86 грн безпідставно набутих грошових коштів за вказаним договором про фінансовий лізинг, а також передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні нарахування в сумі 508 003,50 грн та 3% річних в розмірі                  179 471,99 грн.
Короткий зміст рішень суду першої інстанції
 
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 24 лютого 2023 року у задоволенні позову відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що права позивача, за захистом яких він звернувся до суду, було порушено, однак ним пропущено строк позовної давності для звернення до суду, про що заявлено відповідачем. 
 
01 березня 2023 року ТОВ «Порше Лізинг Україна»звернулося до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення у справі № 206/5280/21, у якій просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь витрати на правничу допомогу у розмірі                                   30 000,00 грн.
 
Додатковим рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 21 березня 2023 року заяву задоволено частково.
 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Порше Лізинг Україна» судові                витрати, пов`язані з отриманням професійної правничої допомоги, у розмірі                       15 000,00 грн. 
 
В задоволенні іншої частини вимог заяви відмовлено.
 
Частково задовольняючи заяву про ухвалення додаткового рішення у справі, суд першої інстанції урахував наявність заперечень сторони позивача щодо розміру заявлених до стягнення витрат на правничу допомогу та вважав за доцільне зменшити заявлену до стягнення суму судових витрат до                                      15 000,00 грн, вважаючи, що такий розмір відповідатиме критерію розумності та співмірності їх розміру зі складністю справи.
 
Не погодившись із вказаними судовими рішеннями,  ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 15 серпня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 24 лютого 2023 року та додаткове рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 березня 2023 року залишені без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, а передбачених законом підстав для скасування рішень місцевого суду при апеляційному розгляді не встановлено.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
18 вересня 2023 року ОСОБА_1 в системі «Електронний суд» подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Дніпровського районного суд                 м. Києва від 24 лютого 2023 року, додаткове рішення Дніпровського районного суд м. Києва від 21 березня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 серпня 2022 року.
В касаційній скарзі заявник просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити у справі нове рішення, яким задовольнити позов. 
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржені судові рішення ухвалені судами попередніх інстанцій з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи, та без урахування правових висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.
 
Доводи інших учасників справи
 
14 листопада 2023 року ТОВ «Порше Лізинг Україна» подало до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, посилаючись на їх законність та обґрунтованість. 
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 24 жовтня 2023 року відкрито провадження у справі за поданою касаційною скаргою, витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.
 
08 листопада 2023 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 30 вересня 2024 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи
Судами встановлено, що 02 вересня 2014 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Порше Лізинг Україна» укладено договір фінансового лізингу № 00110204, відповідно до умов якого об`єктом лізингу став автомобіль марки VW Тouareg NF 3.о І V6 ТDI, шасі № НОМЕР_1 , двигун №   НОМЕР_2 , 2013 року виробництва, вартість об`єкту лізингу 1 087 416,00 грн (еквівалент 82 380,00 доларів США).
Згідно з умовами цього договору позивач зобов`язався сплачувати авансовий, адміністративний платежі та лізингові платежі щомісячно, при цьому лізинговий платіж включає у себе в тому числі відшкодування частини вартості Об`єкта лізингу, проценти та комісії.
Судами встановлено, що виконання договору між сторонами розпочалося з дня його укладення, тобто - з 02 вересня 2014 року, що підтверджується, зокрема, Додатком до договору фінансового лізингу № 00110204 (графіком покриття витрат та виплати лізінгових платежів).
Вказаний договір нотаріально посвідчено не було.
08 вересня 2014 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Порше Лізинг Україна» було складено акт прийому-передачі, згідно якого ТОВ «Порше Лізинг Україна» передав, а ОСОБА_1 прийняв об`єкт лізингу.
За укладеним між сторонами договором фінансового лізингу  ОСОБА_1  сплатив лізінгодавцю 1 735 751,86 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи банківськими документами.
19 лютого 2018 року ОСОБА_1 в межах виконавчого провадження                                   № НОМЕР_3,  на підставі виконавчого напису № 69, вчиненого 26 січня 2018 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу                 Калінюк О. Б., передав об`єкт лізінгу - автомобіль марки VW Тouareg NF 3.о І V6 ТDI ТОВ лізінгодацю ТОВ «Порше Лізинг Україна», про що державним виконавцем 28 лютого 2018 року складено акт вилучення та передачі майна стягувачу. 
У серпні 2018 року ТОВ «Порше Лізинг Україна» звернулося до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором фінансового лізингу, мотивуючи позов тим, що коштів, виручених внаслідок продажу об`єкта лізінгу, не вистачило для погашення заборгованості ОСОБА_1 перед лізінгодавцем за договором лізінгу.
Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 09 листопада 2018 року у справі № 206/4241/18 у задоволенні позову було відмовлено. 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив із того, що вказаний договір фінансового лізингу є нікчемним, оскільки сторонами не додержано вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, тому він не створював жодних правових наслідків для його сторін. 
Указане рішення суду набрало законної сили 20 грудня 2018 року.
У відзиві на позовну заяву, поданому ТОВ «Порше Лізинг Україна» 04 серпня 2022 року до суду першої інстанції, було зроблено заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до статей 628, 629 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно зі статями 526, 530, 610 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). 
Судам  відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 ЦК України, тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК України, тощо).
Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.
Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.
Відповідно до статей 215, 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.
Частиною другою статті 215 ЦК України передбачено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Таким чином оспорюваний правочин є недійсним в силу визнання його судом, а нікчемний - в силу припису закону.
Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.
Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства, за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.
Згідно із статтею 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією, що міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі                          № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).
Рішенням від 09 листопада 2018 року Самарський районний суд                                             м. Дніпропетровська у справі № 206/4241/18, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, встановив обставину нікчемності правочину - укладеного 02 вересня 2014 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Порше Лізинг Україна» договору фінансового лізингу № 00110204, оскільки сторонами не додержано вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору. 
Указане рішення суду набрало законної сили 20 грудня 2018 року.
Як зазначено вище, нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.
У відповідності до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи (частина п`ята статті 216 ЦК України).
У справі, яка переглядається, встановлено, щона виконання умов укладеного 02 вересня 2014 року договору фінансового лізингу № 00110204 ОСОБА_1 здійснив на користь ТОВ «Порше Лізинг Україна» виплати на загальну суму                     1 735 751,86 грн. 
При таких обставинах суди попередніх інстанцій правильно виходили з обґрунтованості вимог позивача про повернення сплачених за нікчемним правочином грошових коштів.
 
Разом із цим, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про необхідність відмови у задоволенні позову в зв`язку із застосуванням наслідків спливу строку позовної давності.
 
Колегія суддів Верховного Суду погоджується із вказаними висновками з наступних підстав.
 
У справі, яка переглядається, встановлено, що у відзиві на позовну заяву, поданому ТОВ «Порше Лізинг Україна» 04 серпня 2022 року до суду першої інстанції, було зроблено заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності.
Відповідно до статей 256, 257, 260 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу.
Строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку (статті 251 - 254 ЦК України).
Згідно із частинами першою та третьою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання.
Судами встановлено, що виконання договору між сторонами розпочалося з дня його укладення, тобто - з 02 вересня 2014 року.
Відповідно до частин другої-четвертої статті 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Суди попередніх інстанцій, враховуючи вказані норми матеріального права, належним чином оцінивши докази, подані сторонами, з урахуванням встановлених обставин, обґрунтовано виходили із того, що відносно вимог застосування наслідків нікчемного (недійсного) правочину сплив строк позовної давності, про застосування наслідків якої заявлено стороною у спорі.
З огляду на викладене, застосувавши положення статей 266, 267 ЦК України, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відмову у задоволення позову у зв`язку зі спливом позовної давності.
Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що судами попередніх інстанцій безпідставно застосовано строк позовної давності, оскільки початок його обчислення необхідно проводити з часу, коли позивачу стало відомо про несправедливі умови Договору про фінансовий лізинг, тобто з моменту набрання законної сили рішенням Самарського районного суду                                         м. Дніпропетровська від 09 листопада 2018 року у справі № 206/4241/18, є необґрунтованими, оскільки протирічать приписам частини третьої статті 261 ЦК України.
Крім того, є необґрунтованими і доводи позивача щодо переривання перебігу позовної давності, оскільки доказів вчинення відповідачем дії, що свідчить про визнання ним свого боргу або іншого обов`язку, суду не надано, як і відсутні докази пред`явлення позивачем в межах позовної давності позову до ТОВ «Порше Лізинг Україна», в якому  предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.
Колегія суддів Верховного Суду також не може прийняти до уваги посилання заявника на продовження строку позовної давності на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), оскільки продовженим може бути лише строк, який не пропущений. 
Щодо оскарження додаткового рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
Згідно з частиною першою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частини перша, друга статті 141 ЦПК України).
Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує чи пов`язані ці витрати з розглядом справи, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого
2020 року у справі № 755/9215/15-ц вказано, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу   судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру
з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
За змістом частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюються судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків, тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Урахувавши докази на підтвердження надання правничої допомоги, складність справи та виконаних адвокатом робіт, ціну позову, реального часу, необхідного для виконання таких послуг, прийнявши до уваги заперечення сторони позивача, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення понесених ТОВ «Порше Лізинг Україна» витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000 грн.
Визначена судом сума підтверджена належними та допустимими доказами та є співмірною з наданими учаснику справи послугами, що відповідає принципу розподілу судових витрат.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди попередніх інстанцій правильно визначились з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення суду першої та апеляційної інстанцій ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, що відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.
При цьому Верховний Суд враховує, що, як неодноразово відзначав ЄСПЛ, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994  року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від  27  вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального 
і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін.
 
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Дніпровського районного суд м. Києва від 24 лютого 2023 року, додаткове рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 березня                2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 серпня 2023 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                    М. Є. Червинська
 
Судді:                                                                              А. Ю. Зайцев 
 
Є. В. Коротенко 
 
В. М. Коротун
 
М. Ю. Тітов