ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6155/24 Справа № 204/3906/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Майна Г. Є. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї НИ 

02 жовтня 2024 року        Дніпровський Апеляційний суд у складі:                  головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
               суддів        - Деркач Н.М., Пищиди М.М., 
               за участю секретаря – Кошари О.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за позовом  ОСОБА_1  до ОСОБА_2  про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна подружжя 
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 квітня 2024 року, - 

В С Т А Н О В И В:

31 травня 2021 року 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , предмет якого змінила у липні 2022 року, про встановлення факту проживання однією сім`єю як дружина та чоловік без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ спільного майна подружжя шляхом стягнення компенсації частки спільного майна. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що з 06 червня 2006 року до 05 лютого 2021 року вона з відповідачем спільно проживати однією сім`єю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу та вели спільне господарство. У листопаді 2011 року між сторонами було укладено церковний шлюб, який у лютому 2021 року було припинено. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_3 . Починаючи з лютого 2021 року відповідач почав ухилятися від ведення спільного побуту, виховання дитини, особисті відносини між сторонами остаточно зіпсувалися, і тому 05 лютого 2021 року позивач виїхала з будинку в м. Підгороднє, де сторони спільно мешкали останні вісім років, тобто сімейні відносини між сторонами припинились. За час спільного проживання сторін однією сім`єю як чоловік і жінка, сторони спільно придбали за житловою програмою «Пільгове молодіжне кредитування» квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яку було зареєстровано за відповідачем. Під час оформлення документів для отримання зазначеної квартири до Фонду була подана інформація про те, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , їх спільний син ОСОБА_4 , та син ОСОБА_2 від першого шлюбу є молодою сім`єю, яка потребує житло для проживання, у зв`язку із чим їм і була видана вищезазначена квартира. Окрім того, за спільні кошти сторін в травні 2017 року був придбаний легковий автомобіль Toyota «Corolla», державний номер НОМЕР_1 . З 05 лютого 2021 року, з моменту фактичного припинення сімейних відносин між сторонами, позивач не мала і не має можливості користуватися спірним автомобілем, а спірна квартира була відчужена відповідачем без її згоди, у зв`язку з чим вона звертається з цим позовом до суду і просить: встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у період з 06 червня 2006 року до 05 лютого 2021 року; визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частках легковий автомобіль Toyota «Corolla», 2014 року випуску, кузов - седан, білого кольору, об?єм двигуна НОМЕР_2 , державний номер НОМЕР_3 ; у порядку поділу спільної сумісної власності чоловіка і жінки, які проживали однією сім?єю без реєстрації шлюбу визнати за ОСОБА_2 право власності на легковий автомобіль Toyota «Corolla», 2014 року випуску, кузов - седан, білого кольору, об?єм двигуна НОМЕР_2 , державний номер НОМЕР_1 , припинивши право спільної сумісної власності ОСОБА_1 на частку зазначеного автомобіля; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 157 599 гривень 00 копійок в рахунок компенсації вартості частки транспортного засобу - легкового автомобіля Toyota «Corolla», 2014 року випуску, кузов - седан, білого кольору, об?єм двигуна НОМЕР_2 , державний номер НОМЕР_1 ; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 518 105 гривень 67 копійок в рахунок компенсації вартості частки нерухомого майна, що було їх спільною сумісною власністю та відчужене без згоди позивача, квартири загальною площею 81 м2, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 квітня 2024 року у задоволенні позову  ОСОБА_1  до ОСОБА_2  про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна подружжя - відмовлено (том 2 а.с.88-91) .

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі (том 2 а.с.109-112). 

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення. 

Судом першої інстанції встановлено, відповідач ОСОБА_2 до 18 серпня 2010 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, виданим 06 вересня 2011 року Бабушкінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, наданим суду у засвідченій представником відповідача копії (том 2 а.с. 22 зворот).
Відомостей про перебування або не перебування позивача у зареєстрованому шлюбі у спірний період позивачем суду не надано.
ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_4 , батьками якого записані сторони (том 1 а.с. 10).
Як убачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, 18 квітня 2013 року за відповідачем було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_2 , яка у подальшому була ним відчужена (том 1 а.с. 144-145).
У 2017, 2019, 2020 роках відповідач мав у власності транспортний засіб Toyota Corolla, 2014 року випуску, дата набуття права власності – 13 травня 2017 року, що підтверджується деклараціями особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за відповідні роки (т. 1 а.с. 23-31). При цьому декларацією за 2017 рік спростовуються доводи сторони відповідача про те, що зазначений автомобіль відповідач отримав у подарунок від матері і вона сплачувала вартість автівки, оскільки у Декларації – у розділі 14 Видатки та правочини суб`єкта декларування зазначено про здійснення відповідачем видатку у розмірі, що відповідає вартості автомобіля, зазначеного у цій же декларації, вид видатку – придбання транспортного засобу (том 1 а.с. 25).

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що у період з 06 червня 2006 року до 18 серпня 2010 року не можливе встановлення факту спільного проживання сторін без шлюбу, оскільки у цей період відповідач перебував у зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою, що відповідатиме принципу одношлюбності, передбаченому ст. 25 СК України. Щодо періоду з 19.08.2010 року по 05.02.2021 року то за даний період позивачем не доведений факт того, що вони проживали однією сім`єю з ОСОБА_6 без реєстрації шлюбу та вели спільне господарство, а надані позивачем докази не є достатніми для встановлення зазначеного факту, з урахуванням зазначеного вимоги позивача не підлягають задоволенню. 

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції. 
Так, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Частинами першою та другою статті 21 СК України передбачено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.
Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Положеннями статті 74 СК України встановлено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.
На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
З огляду на зазначені положення законодавства, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.
У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц Велика Палата Верховного Суду зауважила, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).
Таким чином, для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, і предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.
Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.
Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц).
Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивачки, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те що між сторонами склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю (постанови Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17,
від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, від 30 червня 2022 року у справі № 694/1540/20).
Критеріями, за якими майну може бути надано статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, відповідно до якої йому може бути надано правовий статус спільної власності подружжя. З урахуванням зазначеного, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки.
Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 686/15993/21, від 09 листопада 2022 року у справі № 753/10315/19, від 16 листопада 2022 року у справі № 199/3941/20.
Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно – правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини (постанова Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 643/6799/17).
У постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року у справі
№ 6-97цс11 роз`яснено, що для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у період, протягом якого було придбано спірне майно.
Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно зі ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ч. 1, ч. 5, ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 77 ЦПК України установлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як вбачається із матеріалів справи, спірні правовідносини стосуються встановлення факту проживання позивача та відповідача однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу з 06 червня 2006 року до 05 лютого 2021 року, визнання спірного майна, придбаного у вказаний період, спільною сумісною власністю та здійснення його поділу.

Дослідивши надані сторонами докази суд 1 інстанції дійшов до правильного висновку, щодо неможливості встановлення факту спільного проживання сторін без реєстрації шлюбу у період з 06 червня 2006 року до 18 серпня 2010 року, оскільки у цей період відповідач перебував у зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою, що відповідатиме принципу одношлюбності, передбаченому ст. 25 СК України.

Щодо періоду з 19.08.2010 року по 05.02.2021 року то судом 1 інстанції зазначено наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, на підтвердження своїх доводів позивач ОСОБА_1 , надала наступні докази: свідоцтво про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дублікати чеків про сплату ОСОБА_7 та ОСОБА_1 житлово-комунальних послуг за адресами: АДРЕСА_1 ; АДРЕСА_3 , подані за: серпень 2019 року, вересень 2019 року, грудень 2019 року, травень 2020 року, листопад 2020 року, січень 2020 року, лютий 2020 року, травень 2020, січень 2021 та лютий 2021 року, довідка Керуючого Харківсько-Богодухівською єпархією вих. № 31 від 05 лютого 2021 року, світлини на 3 аркушах, Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна. Також надано довідку про оціночну вартість об`єкта нерухомості, скріншот з сайту продажу автомобілів щодо ринкової вартості автомобіля Toyota Corolla та незасвідчені копії декларацій особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування ОСОБА_2 за 2016, 2017, 2019, 2020 роки, відкритий доступ до яких забезпечено у Єдиному державному реєстрі декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування. 

Оцінюючи надану позивачем довідку Керуючого Харківсько-Богодухівською єпархією вих. № 31 від 05 лютого 2021 року, яка видана в зв`язку зі зверненням до єпархіального управління ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з проханням про підтвердження офіційного розлучення і припинення церковного шлюбу. У цій довідці зазначено, що після розгляду даної справи і взяття до відома важливої причини, а саме - зради одного з подружжя, не було знайдено канонічних перешкоди до припинення церковного шлюбу, а тому і було прийнято рішення про підтвердження розірвання оного і благословення на повторний шлюб. У зв?язку з чим з цього моменту подружжя позбавляються від спільних шлюбних клятв і стають абсолютно вільними в своєму подальшому положенні і вирішенні своїх сімейних питань, суд 1 інстанції дійшов висновку, що вона не може бути доказом факту проживання сторін однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу у спірний період, оскільки не містить жодних посилань на період церковного шлюбу між зазначеними особами, а тому не є належним та допустимим доказом по справі.

Щодо до дублікатів чеків, наданих позивачем про сплату Коробко та ОСОБА_1 житлово-комунальних послуг, подані за: серпень 2019 року, вересень 2019 року, грудень 2019 року, травень 2020 року, листопад 2020 року, січень 2020 року, лютий 2020 року, травень 2020, січень 2021 та лютий 2021 року, суд 1 інстанції також дійшов до висновку, що вони не можуть слугувати доказом на підтвердження факту спільного проживання сторін однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу у спірний період, оскільки охоплюють лише частину 2019, 2020, 2021 років.

Також суд 1 інстанції не взяв до уваги посилання позивача на те, що сторони звернулися до Дніпропетровського регіонального управління Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву і під час оформлення документів для отримання спірної квартири до Фонду була подана інформація про те, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , їх спільний син ОСОБА_4 , та син ОСОБА_2 від першого шлюбу, є молодою сім`єю, яка потребує житло для проживання, у зв`язку із чим їм і була видана спірна квартира, чим також на думку позивача підтверджуються її позовні вимоги, оскільки таке посилання спростовується Розрахунком розміру кредиту, сум внесків позичальника та суми коштів на страхування в період будівництва (реконструкції) житла щодо спірної квартири, у якому складом сім`ї позичальника зазначено:  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , всього 2 чол.
Крім того, з цього Розрахунку убачається, що нормативна площа житла розраховувалась виходячи зі складу сім`ї позичальника в кількості 2 чол. (т. 2 а.с. 20).

Посилання позивача в обґрунтування своїх позовних вимог на те, що при оформленні спільного сина ОСОБА_3 до Комунального закладу дошкільної освіти комбінованого типу № 14 «Струмочок» Новомосковської міської ради та ліцею № 11 міста Новомосковська в обох заявах батьками зазначалися позивач та відповідач, а місце проживання: АДРЕСА_1 , однак доказів на підтвердження зазначених обставин позивач суду 1 інстанції надано не було.

Також суд 1 інстанції не взяв до уваги надані позивачем світлин, оскільки хоч і встановлено, що на них зображені сторони, інші особи жіночої та чоловічої статі, діти, у різних життєвих обставинах, при цьому спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду: від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16, від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц, від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16-ц, від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц, від 08 грудня 2021 року у справі № 531/295/19.

Пояснення свідків зі сторони позивача ОСОБА_9 ОСОБА_10 , щодо обставини життя позивача, відповідача та їх спільної дитини, не дають суду 1 інстанції можливості достовірно встановити наявність у сукупності у сторін у спірний період всіх ознак, що притаманні подружжю, як то факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявність між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. 
У той час, як свідки зі сторони відповідача ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_8 , ОСОБА_15 або категорично заперечували факт спільного проживання сторін без реєстрації шлюбу, або ж були не обізнані щодо особистого життя відповідача та позивача.

Щодо показання свідка ОСОБА_16 , яка пояснила, що позивач та відповідач проживали разом як чоловік і дружина в будинку, розташованому в м. Підгороднє, відповідач приїжджав до будинку після роботи, позивач подавала йому вечерю, вони удвох їздили на відпочинок, а вона при цьому залишалась з їх спільним сином ОСОБА_3 , як і показання свідка ОСОБА_17 , яка зазначила, що поведінка та стосунки позивача та відповідача, які вона спостерігала, складали враження, що вони проживають однією сім`єю як чоловік та дружина, судом 1 інстанції зазначено, що вони не можуть бути визначальними у вирішенні цієї справи. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16.

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні подружжю. Таким чином, предметом доказування у справах про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.
Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 686/15993/21, від 09 листопада 2022 року у справі № 753/10315/19, від 16 листопада 2022 року у справі № 199/3941/20.
Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі (постанова Верховного Суду від 26 травня 2022 року у справі № 362/3705/20).
Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Належним чином оцінивши подані сторонами докази та врахувавши пояснення свідків, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем не надано беззаперечних доказів для встановлення факту проживання однією сім`єю у зазначений період.

Доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, власним тлумаченням норм права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції. Крім того, вказані доводи були предметом розгляду у суді першої інстанції та судом першої інстанції їм було надано обґрунтовану оцінку, а тому вони додатковому правовому аналізу не підлягають.

Згідно з частиною першою статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення – без змін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу   ОСОБА_1 - залишити без задоволення. 

Рішення  Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 квітня 2024 року - залишити без змін. 

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: