ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2024 р.	Справа № 440/4862/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Любчич Л.В.,
Суддів: Спаскіна О.А. ,  Присяжнюк О.В. ,
за участю секретаря судового засідання Труфанової К.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду та в режимі відеоконференції адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції в Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 20.06.2024, головуючий суддя І інстанції: О.О. Кукоба, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава,  36039, повний текст складено 25.06.24 по справі №440/4862/24
за позовом      ОСОБА_1  
до     Головного управління Національної поліції в Полтавській області           
про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на роботі, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Полтавській області (надалі - відповідач, ГУНП в Полтавській області), у якому просив:
- визнати протиправним та скасувати висновок службового розслідування від 10.02.2024 вих.№140/115/15/2021 за фактом вчинення дій, що мають ознаки дисциплінарного проступку поліцейським взводу №1 (з обслуговування м. Кременчук) батальйону поліції особливого призначення ГУНП в Полтавській області в частині встановлення вчинення дисциплінарного проступку поліцейським взводу №1 (з обслуговування м. Кременчук) батальйону поліції особливого призначення ГУНП в Полтавській області ОСОБА_1 ;
- визнати протиправним та скасувати наказ ГУНП в Полтавській області від 12.02.2024 №314 "Про неналежне виконання службових обов`язків та притягнення до дисциплінарного стягнення" в частині застосування до поліцейського взводу №1 (з обслуговування м. Кременчук) батальйону поліції особливого призначення ГУНП в Полтавській області, старшого сержанта поліції ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у формі звільнення зі служби в поліції;
- визнати протиправним та скасувати наказ ГУНП в Полтавській області від 25.03.2024 №133 щодо звільнення позивача зі служби в поліції відповідно до підпункту 6 частини першої статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" з 25.03.2024;
- поновити ОСОБА_1 на займаній посаді поліцейського взводу №1 (з обслуговування м. Кременчук) батальйону поліції особливого призначення ГУНП в Полтавській області з 25.03.2024;
- зобов`язати ГУНП в Полтавській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25.03.2024 по дату поновлення на роботі.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 20.06.2024 закрито провадження в адміністративній справі №440/4862/24 щодо позовної вимоги про визнання протиправним та скасування висновку службового розслідування від 10.02.2024 вих.№140/115/15/2021 за фактом вчинення дій, що мають ознаки дисциплінарного проступку поліцейським взводу №1 (з обслуговування м. Кременчук) батальйону поліції особливого призначення ГУНП в Полтавській області в частині встановлення вчинення дисциплінарного проступку поліцейським взводу №1 (з обслуговування м. Кременчук) батальйону поліції особливого призначення ГУНП в Полтавській області ОСОБА_1 .
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 20 червня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано наказ ГУНП в Полтавській області від 12.02.2024 №314 "Про неналежне виконання службових обов`язків та притягнення до дисциплінарного стягнення" в частині застосування до поліцейського взводу №1 (з обслуговування м. Кременчук) батальйону поліції особливого призначення ГУНП в Полтавській області, старшого сержанта поліції ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у формі звільнення зі служби в поліції.
Визнано протиправним та скасовано наказ ГУНП в Полтавській області від 25.03.2024 №133 о/с.
Поновлено ОСОБА_1 на посаді поліцейського взводу №1 (з обслуговування м. Кременчук) батальйону поліції особливого призначення ГУНП в Полтавській області з 26.03.2024.
Стягнуто з ГУНП в Полтавській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 26.03.2024 по 20.06.2024 у розмірі 65656,29 грн.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Допущено рішення суду до негайного виконання в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді поліцейського взводу №1 (з обслуговування м. Кременчук) батальйону поліції особливого призначення ГУНП в Полтавській області з 26.03.2024 та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць у розмірі 22640,10 грн.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ГУНП в Полтавській області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне дослідження судом першої інстанції матеріалів справи та порушення норм матеріального права, що призвело до винесення незаконного та необґрунтованого рішення, просило рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 20 червня 2024 року скасувати та ухвалити постанову про відмову у задоволенні позову.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначило, що позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності за відмову у виконанні наказу про відрядження. Стверджує про незастосовність приписів п. 7 Інструкції № 672, застосованих  судом першої інстанції приписи, оскільки така норма щодо надання згоди на відрядження стосується лише жінок-поліцейських та не стосується чоловіків, які, зокрема, мають дитини з інвалідністю. У зв`язку з цим, також вважає безпідставним застосування судом першої інстанції положень ст. 24, 51 Конституції України та ст. 141, 150 Сімейного кодексу України в частині дотримання рівності. Також вважає безпідставними висновки суду першої інстанції про те, що виховання дитини з інвалідністю є підставою для надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації для військовозобов`язаних або звільнення з військової служби військовослужбовців незалежно від статі, оскільки до спірних правовідносин має застосовуватися спеціальне законодавство для поліцейських, а саме Закону України «Про Національну поліцію» та Дисциплінарний статут Національної поліції України, а не приписи Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Вказав, що в ході проведення дисциплінарного провадження належним чином оцінив ненадання письмових пояснень по суті як відмову у наданні пояснень, що залишилося поза увагою суду першої інстанції. Також апелянт виразив незгоду з висновком суду першої інстанції про хибність доводів дисциплінарної комісії про наявність тяжких наслідків скоєння дисциплінарного проступку, вважаючи такий проступок тяжким з огляду на вчинення позивачем відмови у виконані наказу начальника в період дії воєнного стану. 
Позивач не погодився з доводами апелянта та подав відзив на апеляційну скаргу, у якому просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу ГУНП в Полтавській області – без задоволення. вказав на обґрунтованість та законність рішення суду першої інстанції.
Згідно з положеннями ч. 1, 3 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, заслухавши доводи позивача та представника позивача, представників відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та відзиві на неї, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, що позивач з 12.05.2014 по 06.11.2015 проходив службу в органах внутрішніх справ, а з 07.11.2015 - у Національній поліції України /а.с. 129-134/.
08.02.2024 до ГУНП в Полтавській області надійшла доповідна записка (вих. №277/115/21/01-2024 від 08.02.2024) командира БПОП ГУНП полковника поліції ОСОБА_2 про те, що відповідно до законів України "Про Національну поліцію", "Про правовий режим воєнного стану", Указу Президента України від 24.02.2022 №64 "Про введення воєнного стану в Україні" (зі змінами), з метою надання практичної допомоги по виконанню завдань, покладених на Національну поліцію України у взаємодії з підрозділами (військовими частинами) Збройних Сил України з відсічі та стримування збройної агресії проти України та на виконання листа НПУ від 02.02.2024 №7527дск, отримано вказівку від голови Національної поліції України відрядити двадцять працівників підрозділу з 10.02.2024 до особливого розпорядження (але не більше 180 діб) до управління поліції особливого призначення №2 (штурмовий полк "Цунамі") в оперативне підпорядкування полковника поліції ОСОБА_3 , начальника Департаменту поліції особливого призначення "Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України "Лють", м. Одеса.
08.02.2024 наказом ГУНП в Полтавській області №298 "Про відрядження працівників ГУНП" визначено двадцять поліцейських підрозділу, які зобов`язані прибути 10.02.2024 у м. Одеса до управління поліції особливого призначення №2 (штурмовий полк "Цунамі") Департаменту поліції особливого призначення "Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України "Лють", серед яких старший сержант поліції ОСОБА_1 , поліцейський взводу №1 (з обслуговування м. Кременчук) БПОП ГУНП /а.с. 37-38, 159-161/.
09.02.2024 командир БПОП ГУНП в Полтавській області полковник поліції ОСОБА_4 подав на ім`я начальника ГУНП доповідну записку, у якій повідомив про відмову працівників підпорядкованого підрозділу від виконання вимог наказу ГУНП в Полтавській області від 08.02.2024 №298 "Про відрядження працівників ГУНП", з урахуванням чого просив призначити службове розслідування за цим фактом /а.с. 155-157/.
09.02.2024 наказом ГУНП №139 "Про призначення та проведення службового розслідування" призначено службове розслідування за вищевказаним фактом у формі письмового провадження, проведення якого доручено дисциплінарній комісії, визначено її персональний склад /а.с. 158/.
09.02.2024 позивач надав письмові пояснення, у яких зазначив про потребу у домашньому догляді за дитиною з інвалідністю, до пояснень додав копії медичної довідки та виписки із медичної карти стаціонарного хворого /а.с. 178-180/.
10.02.2024 на ім`я начальника ГУНП надійшов рапорт заступника начальника ГУНП підполковника поліції ОСОБА_5 , у якому повідомлено, що відповідно до наказу ГУНП від 08.02.2024 №298 "Про відрядження працівників ГУНП" особовий склад БПОП ГУНП в Полтавській області у кількості 20 (двадцять) поліцейських 10.02.2024 зобов`язані прибути на 09:00 до підрозділу для відрядження до управління поліції особливого призначення №2 (штурмовий полк "Цунамі") в оперативне підпорядкування полковника поліції ОСОБА_3 , начальника Департаменту поліції особливого призначення "Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України "Лють", м. Одеса. При перевірці прибуття особового складу БПОП ГУНП в Полтавській області до підрозділу о 9:20 10.02.2024 встановлено, що від виконання вище зазначеного наказу окремі поліцейські, зокрема старший сержант поліції ОСОБА_1 , поліцейський взводу №1 (з обслуговування м. Кременчук) БПОП ГУНП /а.с. 162-163/.
Розглянувши отримані під час службового розслідування пояснення, відеоматеріали та враховуючи рапорт заступника начальника ГУНП підполковника поліції ОСОБА_5 (вих. № 607/115/11/04-2024 від 10.02.2024) дисциплінарна комісія розцінила відмову від виконання наказу старшим сержантом поліції ОСОБА_1 , поліцейським взводу №1 (з обслуговування м. Кременчук) БПОП ГУНП, як невиконання правомірного наказу, відданого в межах наданих повноважень та відповідно до закону, що є грубим порушенням службової дисципліни /а.с. 136-154/.
За висновком службового розслідування від 10.02.2024 (пункт 5) за порушення службової дисципліни, недотримання вимог пп. 1, 2 с. 1 ст. 18, п. 24 ч. 1 ст. 23, ч. 2, 4 ст. 24 Закону України "Про Національну поліцію", пп. 1, 2, 4 ч. 3 ст. 1, ч. 1 ст. 5 розділу І Дисциплінарного статуту Національної поліції України, присяги поліцейського, текст якої закріплено у ст. 64 Закону України "Про Національну поліцію", що виразилось у невиконанні пункту 1 наказу ГУНП від 08.02.2024 №298 "Про відрядження поліцейських ГУНП" поліцейський взводу №1 (з обслуговування м. Кременчук) БПОП ГУНП старший сержант поліції ОСОБА_1 заслуговує на притягнення до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення зі служби у поліції /а.с. 153/.
12.02.2024 наказом ГУНП в Полтавській області "Про неналежне виконання службових обов`язків та притягнення до дисциплінарної відповідальності" відповідно до пункту 1, застосовано до поліцейського взводу №1 (з обслуговування м. Кременчук) БПОП ГУНП старшого сержанта поліції ОСОБА_1 дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення зі служби у поліції /а.с. 215-222/.
25.03.2024. з метою реалізації дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, застосованого до позивача пунктом 1 наказу ГУНП в Полтавській області від 12.02.2024 №314 "Про неналежне виконання службових обов`язків та притягнення до дисциплінарної відповідальності" ГУНП в Полтавській області видано наказ № 133 о/с "По особовому складу", яким згідно із п. 6 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію" звільнено поліцейського взводу №1 (з обслуговування м. Кременчук) БПОП ГУНП старшого сержанта поліції Білика О.В. зі служби у поліції /а.с. 127/.
Не погодившись із зазначеними наказами ГУНП в Полтавській області, позивач оскаржив їх до суду.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог та протиправності спірного наказу про звільнення, оскільки позивач не відмовлявся від виконання наказу про відрядження, а повідомив про неможливість його виконання з огляду на сімейні обставини, а саме перебування на його утриманні дитини з інвалідністю. Вказаний факт позивач підтвердив відповідачеві належним чином у ході службового розслідування.
Колегія суддів погоджується з даними висновками суду першої інстанції та зазначає.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України "Про Національну поліцію" (далі – Закон № 580-VIII).
Відповідно до частини першої статті 18 Закону № 580-VIII (тут і далі у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) поліцейський зобов`язаний, зокрема неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва.
Згідно з частинами 1, 2 статті 19 Закону № 580-VIII у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову, матеріальну та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону.
Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом.
Однією з підстав для звільнення зі служби в поліції є звільнення у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України (пункт 6 частини першої статті 77 Закону № 580-VIII).
Законом України від 15 березня 2018 року № 2337-VIII затверджено Дисциплінарний статут Національної поліції України, який набрав чинності 07.10.2018.
Згідно з преамбулою Дисциплінарного статуту Національної поліції України (далі – Дисциплінарний статут), цей Статут визначає сутність службової дисципліни в Національній поліції України, повноваження поліцейських та їхніх керівників з її додержання, види заохочень і дисциплінарних стягнень, а також порядок їх застосування та оскарження.
Відповідно до частини першої статті 1 Дисциплінарного статуту службова дисципліна – дотримання поліцейським Конституції і законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів Національної поліції України, нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, Присяги поліцейського, наказів керівників.
Згідно з частиною 1 статті 11 Дисциплінарного статуту за порушення службової дисципліни поліцейські незалежно від займаної посади та спеціального звання несуть дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом.
Дисциплінарним проступком у силу статті 12 Дисциплінарного статуту визнається протиправна винна дія чи бездіяльність поліцейського, що полягає в порушенні ним службової дисципліни, невиконанні чи неналежному виконанні обов`язків поліцейського або виходить за їх межі, порушенні обмежень та заборон, визначених законодавством для поліцейських, а також у вчиненні дій, що підривають авторитет поліції.
До поліцейських можуть застосовуватися такі види дисциплінарних стягнень: 1) зауваження; 2) догана; 3) сувора догана; 4) попередження про неповну службову відповідність; 5) пониження у спеціальному званні на один ступінь; 6) звільнення з посади; 7) звільнення із служби в поліції. (частина третя статті 13 Дисциплінарного статуту)
Застосування до поліцейського інших видів дисциплінарних стягнень, не передбачених цим Статутом, забороняється (частина п`ята статті 13).
Відповідно до частин першої та другої статті 13 Дисциплінарного статуту дисциплінарне стягнення є засобом підтримання службової дисципліни, що застосовується за вчинення дисциплінарного проступку з метою виховання поліцейського, який його вчинив, для безумовного дотримання службової дисципліни, а також з метою запобігання вчиненню нових дисциплінарних проступків.
Разом із цим, дисциплінарне стягнення має індивідуальний характер та не застосовується до поліцейського, вина якого у вчиненні дисциплінарного проступку не встановлена у визначеному порядку або який діяв у стані крайньої необхідності чи необхідної оборони.
Відповідно до статті 14 Дисциплінарного статуту з метою своєчасного, повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин вчинення поліцейським дисциплінарного проступку, встановлення причин і умов його вчинення, вини, ступеня тяжкості дисциплінарного проступку, розміру заподіяної шкоди та для підготовки пропозицій щодо усунення причин вчинення дисциплінарних проступків проводиться службове розслідування.
Службове розслідування – це діяльність із збирання, перевірки та оцінки матеріалів і відомостей про дисциплінарний проступок поліцейського.
Службове розслідування призначається за письмовим наказом керівника, якому надані повноваження із застосування до поліцейського дисциплінарного стягнення.
Підставою для призначення службового розслідування є заяви, скарги та повідомлення громадян, посадових осіб, інших поліцейських, засобів масової інформації (далі - повідомлення), рапорти про вчинення порушення, що має ознаки дисциплінарного проступку, або безпосереднє виявлення ознак такого проступку посадовою особою поліції, за наявності достатніх даних, що вказують на ознаки дисциплінарного проступку.
Порядок проведення службових розслідувань у Національній поліції України встановлюється Міністерством внутрішніх справ України.
Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.11.2018 №893 "Про реалізацію окремих положень Дисциплінарного статуту Національної поліції України", зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 28.11.2018 за №1355/32807, затверджено Порядок проведення службових розслідувань у Національній поліції України (далі – Порядок № 893).
Пунктом 2 розділу ІІ Порядку № 893 визначено, що підставами для призначення службового розслідування є заяви, скарги та повідомлення громадян, посадових осіб, інших поліцейських, засобів масової інформації, рапорти про вчинення порушення, що має ознаки дисциплінарного проступку, або безпосереднє виявлення ознак такого проступку посадовою особою поліції за наявності достатніх даних, що вказують на ознаки дисциплінарного проступку.
Відповідно до пункту 2 розділу VI Порядку №893 підсумковим документом службового розслідування є висновок службового розслідування, який складається зі вступної, описової та резолютивної частин. Висновок службового розслідування готує і підписує дисциплінарна комісія.
Вимоги до змісту висновку службового розслідування визначені пунктом 4 розділу VI Порядку №893, що узгоджуються з положеннями статей 15, 19 Дисциплінарного статуту.
Відповідно до пункту 9 розділу VI Порядку №893 висновок службового розслідування затверджує керівник, який його призначив, або особа, яка виконує обов`язки керівника. Враховуючи думку членів дисциплінарної комісії та на підставі поданих матеріалів службового розслідування уповноважений керівник може прийняти рішення про накладення на поліцейського іншого виду дисциплінарного стягнення, що відрізняється від запропонованого дисциплінарною комісією.
Пунктами 1, 2, 4 розділу VІI Порядку №893 передбачено, що у разі якщо за результатами розгляду матеріалів службового розслідування (справи) дисциплінарна комісія встановить наявність у діях (бездіяльності) поліцейського дисциплінарного проступку, керівнику, який призначив службове розслідування, вносяться пропозиції щодо накладення на поліцейського дисциплінарного стягнення.
Уповноважений керівник, враховуючи характер проступку, обставини, за яких він був учинений, особу порушника, ступінь його вини, обставини, що пом`якшують або обтяжують відповідальність, попередню поведінку поліцейського, його ставлення до служби, визначає вид дисциплінарного стягнення, що підлягає застосуванню до поліцейського, та видає письмовий наказ про його застосування. У разі якщо керівник не уповноважений на застосування дисциплінарних стягнень, він порушує перед старшим прямим керівником клопотання про притягнення поліцейського до дисциплінарної відповідальності.
Застосування до поліцейського, винного в учиненні дисциплінарного проступку, дисциплінарних стягнень та їх виконання здійснюються з урахуванням вимог статей 19-22 Дисциплінарного статуту Національної поліції України.
Виконання таких дисциплінарних стягнень, як звільнення з посади, пониження в спеціальному званні на один ступінь та звільнення зі служби в поліції, шляхом видання наказів по особовому складу покладається на підрозділи кадрового забезпечення (служби персоналу) територіальних органів поліції, установ та закладів поліції, а також ЗВО.
Поліцейський має право оскаржити застосоване до нього дисциплінарне стягнення в порядку та строки, визначені статтею 24 Дисциплінарного статуту.
Матеріалами справи та сторонами у справі підтверджено, що підставою для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення зі служби в поліції слугував висновок службового розслідування, затверджений 10.02.2024 начальником ГУНП в Полтавській області.
Згідно з висновком службового розслідування дисциплінарна комісія визнала доведеним факт відмови позивача від виконання наказу ГУНП в Полтавській області від 08.02.2024 №298 "Про відрядження працівників ГУНП" в частині його відрядження до управління поліції особливого призначення №2 (штурмовий полк "Цунамі") Департаменту поліції особливого призначення "Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України "Лють".
Згідно з пунктами 1, 2, 4 частини 3 статті 1 Дисциплінарного статуту службова дисципліна, крім основних обов`язків поліцейського, визначених статтею 18 Закону України "Про Національну поліцію", зобов`язує поліцейського, зокрема, бути вірним Присязі поліцейського, мужньо і вправно служити народу України; знати закони, інші нормативно-правові акти, що визначають повноваження поліції, а також свої посадові (функціональні) обов`язки; безумовно виконувати накази керівників, віддані (видані) в межах наданих їм повноважень та відповідно до закону.
Відповідно до частин 1-3 статті 4 Дисциплінарного статуту наказ є формою реалізації службових повноважень керівника, згідно з якими визначаються мета і предмет завдання, строк його виконання та відповідальна особа. Наказ має бути чітко сформульований і не може допускати подвійного тлумачення. Наказ, прийнятий на основі Конституції та законів України і спрямований на їх виконання, віддається (видається) керівником під час провадження ним управлінської діяльності з метою виконання покладених на нього завдань та здійснення функцій відповідно до наданих повноважень. Наказ може віддаватися усно чи видаватися письмово, у тому числі з використанням технічних засобів зв`язку.
За змістом частин1,2,5 статті 5 Дисциплінарного статуту поліцейський отримує наказ від керівника в порядку підпорядкованості та зобов`язаний неухильно та у визначений строк точно його виконувати. Забороняється обговорення наказу чи його критика.
За відсутності можливості виконати наказ поліцейський зобов`язаний негайно повідомити про це безпосередньому керівнику з обґрунтуванням причин невиконання і повідомленням про вжиття заходів до подолання перешкод у виконанні наказу. .
Як встановлено під час судового розгляду, ознайомлення особового складу БПОП ГУНП із наказом ГУНП в Полтавській області від 08.02.2024 №298 "Про відрядження працівників ГУНП" відбувалось 09.02.2024 під відеозапис.
З дослідженого відеозапису ознайомлення особового складу БПОП ГУНП із наказом ГУНП в Полтавській області від 08.02.2024 №298 "Про відрядження працівників ГУНП" встановлено, що старший сержант ОСОБА_1 повідомив, що не відмовляється від виконання наказу, але не може його виконати через сімейні обставини.
У матеріалах службового розслідування наявні письмові пояснення позивача, в яких він повідомив про сімейні обставини, що перешкоджали виконанню наказу, а саме - потребу постійного домашнього догляду за дитиною з інвалідністю /а.с. 178/.
До пояснень позивач додав копію виписки із медичної карти стаціонарного хворого та довідки про потребу дитини (дитини-інваліда) у домашньому догляді /а.с. 180/.
Отже, позивач, у передбаченому частиною 2 статті 5 Дисциплінарного статуту порядку повідомив безпосереднього керівника (начальника БПОП ГУНП) про наявність обставин, що перешкоджають йому виконати наказ ГУНП в Полтавській області від 08.02.2024 №298 "Про відрядження працівників ГУНП".
Як слідує зі змісту висновку службового розслідування від 10.02.2024 /а.с. 136-154/ дисциплінарна комісія взагалі не надала жодної оцінки факту виховання позивачем малолітньої дитини з інвалідністю, що потребує постійного стороннього догляду.
З огляду на вказане, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про хибність доводів дисциплінарної комісії про наявність тяжких наслідків скоєння дисциплінарного проступку позивачем, оскільки такий проступок мав місце у період дії воєнного стану та з огляду на свідому відмову поліцейського від виконання наказу.
Відповідно до усталеної практики Верховного Суду обрання виду стягнення за дисциплінарний проступок перебуває у площині дискреційних повноважень суб`єкта його накладення. Застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби є крайнім заходом дисциплінарного впливу, проте його застосування здійснюється на розсуд уповноваженої особи з урахуванням обставин справи та не потребує наведення неможливості застосування інших видів дисциплінарних стягнень (постанови від 01.04.2020 у справі №806/647/15, від 21.01.2021 у справі №826/4681/18, від 28.10.2021 у справі №520/1578/2020, від 09.02.2022 у справі №160/12290/20, від 23.11.2023 у справі №420/14443/22).
Під час визначення виду стягнення керівник враховує характер проступку, обставини, за яких він був вчинений, особу порушника, ступінь його вини, обставини, що пом`якшують або обтяжують відповідальність, попередню поведінку поліцейського, його ставлення до служби.
Разом з тим, відповідно до частини другої статті 29 Дисциплінарного статуту дисциплінарні стягнення застосовуються в порядку зростання від менш суворого, яким є зауваження, до більш суворого - звільнення зі служби в поліції.
Суб`єкт владних повноважень, своєю чергою, повинен довести суду правомірність свого рішення належними, допустимими та достатніми доказами, зокрема, матеріалами службового розслідування тощо. При цьому саме лише відтворення у висновку службового розслідування фабули певного правопорушення не є достатнім для того, щоб уважати такий висновок обґрунтованим, як і ухвалене на підставі нього рішення. Обставини подій, що стали підставою для призначення службового розслідування, мають бути підтверджені й оцінені в сукупності з іншими зібраними під час службового розслідування доказами.
Стосовно правової оцінки правильності та обґрунтованості рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності, то така повинна фокусуватися насамперед на такому:
- чи прийнято рішення у межах повноважень, у порядку та спосіб, встановлені Конституцією та законами України;
- чи дійсно у діянні особи є склад дисциплінарного порушення;
- чи є встановлені законом підстави для застосування дисциплінарного стягнення;
- чи є застосований вид стягнення пропорційним (співмірним) із учиненим діянням.
Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 12.06.2023 у справі №380/1256/21, від 17.04.2024 у справі №320/11315/22.
Оцінюючи правомірність застосування до позивача дисциплінарного стягнення шляхом звільнення зі служби у поліції суд першої інстанції, на переконання колегії суддів, правильно врахував, що позивач повідомив безпосереднього керівника про обставини, що перешкоджали йому у виконанні наказу від 08.02.2024 та надав відповідні докази на підтвердження цих обставин.
Твердження дисциплінарної комісії про відмову ОСОБА_1 від надання пояснень з приводу обставин, що були предметом службового розслідування, правомірно відхилені судом першої інстанції, оскільки, як під час ознайомлення 09.02.2024 з наказом від 08.02.2024, що зафіксовано на портативний відеореєстратор, так і в письмових поясненнях від 09.02.2024 позивач повідомив про наявність поважних причин, що перешкоджали йому виконати відповідний наказ.
При цьому письмові пояснення ОСОБА_1 від 09.02.2024 були залучені відповідачем до матеріалів службового розслідування, тож дисциплінарна комісія мала ознайомитись з ними до моменту складення висновку службового розслідування від 10.02.2024.
Суд також зауважує, що у висновку службового розслідування вказано на врахування дисциплінарною комісією обставин, які пом`якшують відповідальність: високі показними виконання повноважень, наявність заохочень та державних нагород (Відзнака Президента - "За участь в Антитерористичній операції"; відзнака НПУ - медаль "10 років сумлінної служби").
Проте наявність таких обставин не відобразилась на обранні дисциплінарною комісією виду дисциплінарного стягнення.
Обставин, які б обтяжували відповідальність позивача, дисциплінарною комісією не встановлено.
Позивач не мав діючих дисциплінарних стягнень.
Командиром БПОП ГУНП ОСОБА_1 характеризується добре, як поліцейський, який належним чином виконує службові обов`язки /а.с. 209/.
ОСОБА_1 є учасником бойових дій /а.с. 24/.
Довідкою ГУНП в Полтавській області від 29.03.2024 підтверджено, що позивач неодноразово брав безпосередню участь в забезпеченні охорони громадського порядку під час проведення Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей у такі періоди: з 10.07.2014 по 15.08.2014, з 15.09.2014 по 15.10.2014, з 17.11.2014 по 17.12.2014, з 20.02.2015 по 26.03.2015, з 26.05.2015 по 25.06.2015, з 25.09.2015 по 06.11.2015, з 07.11.2015 по 11.11.2015, з 16.04.2016 по 29.05.2016, з 03.08.2016 по 03.10.2016, з 04.12.2016 по 28.01.2017, з 29.11.2017 по 25.01.2018, а також виконував бойові завдання з відсічі та стримування збройної агресії проти України на лінії бойового зіткнення в порядку взаємодії підрозділів НПУ зі Збройними Силами України в складі зведеного батальйону Національної поліції "Захід" в Луганській та Донецькій областях з 01.08.2023 по 30.11.2023 /а.с. 78/.
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність в діях позивача ознак дисциплінарного проступку, порушення Присяги поліцейського та, як наслідок, безпідставність застосування до нього дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби у поліції.
З огляду на наведене, наказ ГУНП в Полтавській області від 12.02.2024 №314 "Про неналежне виконання службових обов`язків та притягнення до дисциплінарного стягнення" в частині застосування до поліцейського взводу №1 (з обслуговування м. Кременчук) батальйону поліції особливого призначення, старшого сержанта поліції ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у формі звільнення зі служби в поліції, а також наказ ГУНП в Полтавській області від 25.03.2024 №133 о/с є протиправними та підлягають скасуванню.
Стосовно доводів апелянта про відсутність  у дисциплінарної комісії підстав для розгляду факту наявності у позивача малолітньої дитини з інвалідністю, яка потребує постійного стороннього  догляду, у контексті п.7 Інструкції №672 , як умови отримання згоди на відрядження колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до пункту 7 Інструкції про службові відрядження поліцейських у межах України, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 02.08.2017 №672, направлення у службові відрядження поліцейських - вагітних жінок і тих, які мають дітей віком до чотирнадцяти років чи дитину-інваліда, без їх згоди не допускається, колегія суддів зазначає.
У частині 1 статті 8 Конституції України встановлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Основного Закону України).
Аналогічний припис закріплено у частині 1 статті 6 КАС України.
А відповідно до частини2 згаданої статті, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" від 17.07.1997 №475/97-ВР, який набрав чинності з 11.09.1997, Україна як член Ради Європи ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція), взявши на себе зобов`язання поважати права людини. Цим законом Україна повністю визнала на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Згідно зі статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Стаття 14 Конвенції визначає, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 22.03.2012 у справі за заявою №30078/06 вказував, що держава може встановлювати певні обмеження прав військовослужбовців, якщо існує реальна загроза боєздатності збройних сил, оскільки належне функціонування армії навряд чи можливо уявити без правових норм, покликаних попереджати її підрив військовослужбовцями. Суд, однак, уточнив, що національні органи влади не можуть посилатися на такі норми для позбавлення сенсу здійснення окремими членами збройних сил свого права на повагу їхнього сімейного або особистого життя, яке може бути застосовано до військовослужбовців в такій же мірі, як і до інших осіб, які перебувають під юрисдикцією держави.
Європейський Суд вважає, що потрібні дуже вагомі причини для обґрунтування відмінності в зверненні між військовослужбовцями-чоловіками і військовослужбовцями-жінками в цій особливо важливій сфері сімейного життя, що стосується відносин батьків зі своїми новонародженими дітьми.
Згідно з частинами першою та другою статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
За змістом статті 51 Конституції України кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.
Відповідно до частини 1 статті 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток (частина друга статті 150 Сімейного кодексу України).
Колегія суддів в цьому аспекті вважає, що суд першої інстанції правильно врахував, що наявність у позивача малолітньої дитини з інвалідністю, яка потребує постійного стороннього догляду, у контексті пункту 7 Інструкції про службові відрядження поліцейських у межах України мало бути розглянуте відповідачем, як умова отримання згоди на відрядження незалежно від того, що відповідною нормою передбачено згоду на відрядження виключно жінок-поліцейських.
Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції  неправильно застосував норми матеріального права, а саме ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», статтю 26 Закону  України «Про військовий обов`язок і військову службу» , оскільки спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює особливості направлення у службові відрядження поліцейських є Інструкція №672, колегія суддів вважає необґрунтованими та зазначає.
Відповідно до абзацу 6 частини 1 статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" (у редакції, чинній станом на лютий 2024 року) не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки (...) які виховують дитину з інвалідністю віком до 18 років.
Так само, у силу пункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (у редакції, чинній станом на лютий 2024 року) військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час дії воєнного стану: через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років.
Тож спеціальним законодавством передбачено, що виховання дитини з інвалідністю віком до 18 років є підставою для надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації для військовозобов`язаних або звільнення з військової служби військовослужбовців незалежно від статі.
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про Національну поліцію» завданнями поліції є надання поліцейських послуг у сферах:
1) забезпечення публічної безпеки і порядку;
2) охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави;
3) протидії злочинності;
4) надання в межах, визначених законом, послуг з допомоги особам, які з особистих, економічних, соціальних причин або внаслідок надзвичайних ситуацій потребують такої допомоги.
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про Збройні Сили України» Збройні Сили України - це військове формування, на яке відповідно до Конституції України покладаються оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності.
Збройні Сили України забезпечують стримування збройної агресії проти України та відсіч їй, охорону повітряного простору держави та підводного простору у межах територіального моря України у випадках, визначених законом, беруть участь у заходах, спрямованих на боротьбу з тероризмом.
З урахуванням  вище зазначених правових норм  та зважаючи на мету направлення поліцейських БПОП ГУНП в Полтавській області, зокрема позивача, у службове відрядження наказом ГУНП від 08.02.2024 (надання практичної допомоги з виконання завдань, покладених на Національну поліцію України у взаємодії з підрозділами (військовими частинами) Збройних Сил України з відсічі та стримування збройної агресії проти України) наявність на вихованні у позивача малолітньої дитини з інвалідністю, сина ОСОБА_6 , 2017 року народження, якому встановлена інвалідність з дитинства, підгрупа А, діагноз С 71.8, мала бути оцінена відповідачем у контексті поважності причин невиконання вищезгаданого наказу. Необхідність застосування Інструкції №672,  як спеціального нормативно-правового акту, колегія суддів вважає необґрунтованим, оскільки в даних правовідносинах мета направлення поліцейських БПОП ГУНП в Полтавській області у службове відрядження наказом ГУНП від 08.02.2024 не відповідає завданням поліції, які передбачені Законом України «Про Національну поліцію».
Згідно з частиною першою статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Частинами другою, третьою статті 77 Закону № 580-VIII визначено, що днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби.
Отже, колегія суддів вбачає наявними підстави для поновлення позивача на посаді поліцейського взводу №1 (з обслуговування м. Кременчук) батальйону поліції особливого призначення ГУНП в Полтавській області з 26.03.2024 (а не з 25.03.2024, як просив позивач, оскільки дата звільнення є останнім робочим днем).
Разом з цим, колегія суддів зауважує, що сторони за заперечують проти правильності та обґрунтованості обрахованих судом першої інстанції сум середнього заробітку, стягнутих з відповідача на користь позивача, за час вимушеного прогулу з 26.03.2024 по 20.06.2024 у розмірі 65656,29 грн, а тому, відповідно до приписів ст.. 308 КАС України, колегія суддів не вбачає підстав для надання оцінки рішенню суду першої інстанції у цій частині..
Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого обґрунтованого підтвердження в ході апеляційного розгляду справи та не спростовують правильність висновку суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог.
Ухвалюючи це судове рішення, колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (п. 58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовані наведеними вище обставинами та нормативно - правовим обґрунтуванням, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 313, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Полтавській області залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 20 червня 2024 року по справі №440/4862/24 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		Л.В. Любчич	
Судді	   	О.А. Спаскін    О.В. Присяжнюк   	
Повний текст постанови складено 01.11.2024.