Номер провадження: 22-ц/813/5692/24 
Справа № 522/3224/22
Головуючий у першій інстанції Далеко К.О.
Доповідач Комлева О. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.12.2024 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого-судді Комлевої О.С.,
суддів: Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,
з участю секретаря Волкової Ю.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Гаврилюк Юлії Ігорівни, представника ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 29 лютого 2024 року, постановленого під головуванням судді Далеко К.О., повний текст рішення складений 11 березня 2024 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Управління служби безпеки України в Миколаївській області, Головного управління національної поліції в Миколаївській області, Миколаївської обласної прокуратури, Окружної прокуратури міста Миколаєва про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури, -
в с т а н о в и в:
У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України, Управління служби безпеки України в Миколаївській області, Головного управління національної поліції в Миколаївській області, Миколаївської обласної прокуратури, Окружної прокуратури міста Миколаєва про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури, в якому просив стягнути з Державної казначейської служби України шляхом списання у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на його користь, в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури, в загальному розмірі 30 000 000 грн.
В обґрунтування свого позову ОСОБА_1 зазначив, що 27.05.2015 року слідчим відділом Управлінням СБ України в Миколаївській області розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 22015150000000071 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 110 КК України, а саме за фактом здійснення незаконної діяльності (розповсюдження агітаційних матеріалів, публічних закликів, виступів у ЗМІ, тощо), спрямованої на реалізацію антиукраїнського проекту під назвою «Народна рада Миколаєва», основним завданням якого є створення за посередництвом громадсько-політичних організацій Російської Федерації дієвого важеля впливу на внутрішньополітичні процеси України, за допомогою якого пропагуватимуться та розповсюджуватимуться ідеї федералізації України з подальшим від`єднанням від неї окремих територій України, зокрема Миколаївщини та їх входження до складу Російської Федерації, яку проводять мешканці м. Миколаєва ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (псевдонім Довлатов) на території Миколаївської області.
Кримінальне провадження здійснювалося прокуратурою Миколаївської області (зараз - Миколаївська обласна прокуратура).
В ході кримінального провадження, 07 червня 2015 року, співробітниками УСБУ в Миколаївській області за місцем мешкання ОСОБА_1  був проведений обшук на підставі ухвали слідчого Центрального районного суду м. Миколаєва.
Після проведення обшуку, 07.06.2015 року співробітниками УСБУ в Миколаївській області, в порядку ст. 208 КПК України ОСОБА_1  було затримано за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України. Однак, вказаний протокол затримання слідчий почав складати лише о 22 год. 40 хв., тобто майже через шість годин після фактичного його затримання. Поряд з цим, відповідно до вказаного протоколу затримання від 07.06.2015 року, про затриманняОСОБА_1  за підозрою у вчиненні злочину Миколаївський обласний центр надання вторинної безоплатної правової допомоги було повідомлено також через шість годин після його фактичного затримання, о 22:40 год., що є грубим порушенням права на захист, так як особа була затримана та перебувала в приміщенні правоохоронних органу більше шести годин без захисника.
Під час допиту, який проходив у підвальному приміщенні УСБУ в Миколаївській області, співробітник УСБУ по відношення до ОСОБА_1 почали здійснювати тортури задля змушення його дати покази проти себе.
08.06.2015 року ОСОБА_1  було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України та вручене письмове повідомлення про підозру.
В той же день, в період часу з 17:45 год. до 19:00 год. співробітниками УСБУ в Миколаївській області було здійснено допитОСОБА_1 .
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 10.06.2015 по справі №490/4993/15-к до ОСОБА_1  в межах кримінального провадження застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 06.08.2015 року, з визначенням розміру заставив сумі 70000,00 грн. Вказану ухвалу Апеляційний суд Миколаївської області 17 червня 2015 року залишив без змін. Також, ухвалою суду накладено арешт на майно, вилучене під час обшуку 07.06.2015 року.
08.07.2015 року матір`ю ОСОБА_1 було внесено суму застави в розмірі 70 000 грн., про що зазначено у вироку Заводського районного суду м. Миколаєва від 13.06.2016 року.
09.07.2015 року в період часу з 10:50 год. до 11:20 год. ОСОБА_1  повторно допитували по кримінальному провадженню №22015150000000071.
Матеріали за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, 09 липня 2015 року слідчим відділом УСБУ в Миколаївській області виділені в окреме провадження №22015150000000082 від 09.07.2015 року, та направлені до Заводського РВ ММУ УМВС в Миколаївській області (зараз - Миколаївське районне управління поліції Головного управління Національної поліції в Миколаївській області) для проведення подальшого досудового розслідування.
09.07.2015 року постановою прокуратури Миколаївської обласної Козиревою І.В. визначено підслідність у кримінальному провадженні № 22015150000000082 від 09.07.2015 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, за слідчим відділом Миколаївського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Миколаївській області.
Поряд з цим, в провадженні слідчого відділу Заводського РВ ММУ УМВС в Миколаївській області перебувало кримінальне провадження №12015150030002467 від 12.05.2015 року за підозрою ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, яке в подальшому під час досудового розслідування було перекваліфіковане з ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України на ч. 2 ст. 125 КК України.
29 липня 2015 року постановою прокурора прокуратури Заводського району міста Миколаєва матеріали кримінальних проваджень №12015150030002467 від 12.05.2015 року та № 22015150000000082 від 09.07.2015 року, об`єднані в одне провадження за №12015150030002467.
Надалі, слідчим відділом Заводського району міста Миколаєва матеріали об`єднаного кримінального провадження №12015150030002467 направлені разом з обвинувальним актом до Заводського районного суду міста Миколаєва.
Державне обвинувачення по кримінальному провадженню №12015150030002467 стосовно ОСОБА_1 підтримувалося працівниками колишньої прокуратури Заводського району міста Миколаєва, у подальшому, працівниками Миколаївської місцевої прокуратури №1 (зараз - Окружна прокуратура міста Миколаєва).
Вироком Заводського районного суду міста Миколаєва від 13.06.2016 року ОСОБА_1 , поміж іншого, виправдано та визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 263 КК України на підставі недоведеності вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення. Вироком стягнуто з ОСОБА_1  на користь держави витрати на залучення експерта розмірі 184,14 грн. Запобіжний захід, обраний відносно ОСОБА_1  у вигляді застави, залишено без змін до набрання вироком законної сили.
Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 11.01.2017 року апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок без змін.
Отже, ОСОБА_1  зазначає, що перебував під слідством та судом із 07 червня 2015 року (з моменту його затримання) по 11 січня 2017 року (набрання вироком законної сили та скасування запобіжного заходу), що складає 19 місяців і 3 дні.
Вилучені під час обшуку 07.06.2015 року особисті речі йому досі не повернуті.
Кримінальне провадження № 22015150000000071 від 27.05.2015 року, розпочате відносно ОСОБА_1  за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 110 КК України, 22.09.2016 року прокуратурою Миколаївської області об`єднано з кримінальним провадженням №22015150000000051.
26.04.2019 року на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку із встановленням відсутності в діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 110 КК України, вищевказане об`єднане кримінальне провадження закрито. Постанову про закриття кримінального провадження представнику ОСОБА_1  органами досудового розслідування не надано.
В результаті незаконного кримінального переслідування, тиску з боку правоохоронних органів, та вимушеної зміни способу життя, яке виразилося в тому, що ОСОБА_1  був змушений ховатися, покинути країну задля захисту свого життя, постійно відчувати страх за своє життя, здоров`я та безпеку, в нього розвинулось психічне захворювання та сталий розлад здоров`я.
Отже, ОСОБА_1  вважає, що внаслідок перебування під слідством з 07 червня 2015 року по 11 січня 2017 року, внаслідок існуючого фізичного насильства по відношенню до нього, психічного тиску на нього, погіршення його можливостей реалізувати свої звички та бажання, погіршення його відносин із оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру, він має право на відшкодування завданої йому моральної та матеріальної шкоди.
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 29 лютого 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду, адвокат Гаврилюк Ю.І., представник ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким позовну заяву задовольнити в повному обсязі, посилаючись на те, що рішення суду є необ`єктивним, неповним та невмотивованим, а також постановленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянт зазначив, що суд першої інстанції без повного дослідження всіх обставин справи, доказів, які наявні в матеріалах справи, ухвалив необґрунтоване рішення, яке порушує права позивача на справедливий суд, оскільки судом не було взято до уваги, що в результаті незаконного кримінального переслідування позивачу була спричинена моральна шкода.
У відзиві на апеляційну скаргу, представник Миколаївської обласної прокуратури Добрікова І.В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін, посилаючись на те, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволені позовних вимог, оскільки у позивача не виникло право на відшкодування моральної шкоди, у зв`язку з відсутністю фактів незаконних дій працівників правоохоронних органів, незаконного засудження або тримання під вартою.
У відзиві на апеляційну скаргу, представник Державної казначейської служби України Богдан І.С. просить відмовити у задоволені апеляційної скарги ОСОБА_1 у повному обсязі, посилаючись на те, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі, отже держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган наділений повноваженнями саме у спірних правовідношеннях, зокрема і представляє державу в суді, зазвичай орган діями якого завдано шкоду, в даній справі такими органами є управління Служба безпеки України в Миколаївській області, Головне управління Національної поліції в Миколаївській області, Миколаївська обласна прокуратура та Окружна прокуратура міста Миколаєва, а не Державна казначейська служба України.
Також, представник Державної казначейської служби України зазначає, що визначена позивачем моральна шкода у розмірі 30 000 000 грн. є необґрунтованою та завищеною.
У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_3 , представник Головного управління Національної поліції в Миколаївській області просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін, оскільки позивачем не доведено наявність факту заподіяння моральної шкоди правоохоронними органами під час проведення досудового розслідування, а також за відсутністю підстав для стягнення моральної шкоди, так як позивача було притягнуто до кримінальної відповідальності.
У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_4 , представник управління Служби безпеки України в Миколаївській області просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги, які не можуть бути підставами для його скасування, а рішення суду законним та таким, що постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
В судове засідання, призначене на 03 грудня 2024 року представники Державної казначейської служби України, Управління служби безпеки України в Миколаївській області, Головного управління національної поліції в Миколаївській області, Миколаївської обласної прокуратури, Окружної прокуратури міста Миколаєва не з`явилися, були сповіщені належним чином (а.с. 179, 181, зв.б., 182, зв.б., 183, зв.б., 184, зв.б. т. 2).
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників, які не з`явилися в судове засідання.
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, явка яких не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення адвоката Юшинської І.Є., представника ОСОБА_1 , перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно  до ст. 375ЦПК України,  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що в провадженні СВ УСБУ в Миколаївській області перебували матеріали кримінального провадження № 22015150000000071 від 27.05.2015 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 110, ч.1 ст. 263 КК України.
У ході досудового розслідування вказаного кримінального провадження 07.06.2015 року під час проведення обшуку за місцем проживання громадянина ОСОБА_1 , проведеного на підставі ухвали слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва, за адресою: АДРЕСА_1 , виявлено та вилучено зокрема предмет, який відповідно до висновку експерта НДЕКЦ при УМВС України в Миколаївській області №88 від 07.06.2015, є спорядженим вибуховим пристроєм промислового виготовлення г- ручною оборонною осколковою гранатою Ф-1.
У цей же день, 07.06.2015 року ОСОБА_1 затримано в порядку, передбаченому ст. 208 КПК України, за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 263 КК України.
08.06.2015 року ОСОБА_1 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України та вручене письмове повідомлення про підозру.
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 10.06.2015 року по справі №490/4993/15-к до ОСОБА_1 в межах кримінального провадження застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строком до 06.08.2015 року, з визначенням розміру застави в сумі 7000,00 грн.
Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 17 червня 2015 року ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 10.06.2015 залишено без змін.
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 10.06.2015 року по справі № 490/4993/15-к накладено арешт на тимчасово вилучене майно в ході обшуку за місцем проживання ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 .
09.07.2015 року постановою процесуального керівника у кримінальному провадженні - прокурором прокуратури Миколаївської обласної Козирева І.В. визначено підслідність у кримінальному провадженні № 22015150000000082 від 09.07.2015 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, за слідчим відділом Миколаївського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Миколаївській області.
В провадженні слідчого відділу Заводського РВ ММУ УМВС в Миколаївській області перебувало кримінальне провадження №12015150030002467 від 12.05.2015 року за підозрою ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, яке в подальшому під час досудового розслідування було перекваліфіковане з ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України на ч. 2 ст. 125 КК України.
29 липня 2015 року постановою прокурора прокуратури Заводського району м. Миколаєва матеріали кримінальних проваджень №12015150030002467 від 12.05.2015 року та № 22015150000000082 від 09.07.2015 року, об`єднані в одне провадження за №12015150030002467.
Прокуратурою Заводського району м. Миколаєва 12.09.2015 року обвинувальний акт щодо ОСОБА_1 за ч.1 ст. 263 та ч.2 ст. 125 КК України направлено до Заводського районного суду м. Миколаєва.
Вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 13.06.2016 року по справі №487/7742/15-к:
- ОСОБА_1 визнано винним у скоєні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України та призначено йому покарання за вказаною статтею у вигляді обмеження волі строком на один рік шість місяців.
- згідно ст.ст. 75,76 КК України ОСОБА_1 від відбування призначеного покарання звільнено з випробуванням на один рік, протягом якого зобов`язано його не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи, періодично з`являтись для реєстрації в кримінально-виконавчу інспекцію.
- ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.1 ст. 263 КК України, на підставі недоведеності вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, та виправдано.
- запобіжний захід, обраний відносно ОСОБА_1 у вигляді застави, залишено без змін до набрання вироком законної сили.
Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 11 січня 2017 року апеляційні скарги прокурора Заводського відділу Миколаївської місцевої прокуратури №1 та захисника залишено без задоволення, а вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 червня 2016 року у відношенні ОСОБА_1 залишено без змін.
Зі змістом вироку Заводського районного суду м. Миколаєва від 13.06.2016 року по справі №487/7742/15-к та ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 11 січня 2017 року суд ознайомився в Єдиному державному реєстрі судових рішень.
Кримінальне провадження № 22015150000000071 від 27.05.2015 року, розпочате відносно ОСОБА_1 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 110 КК України, 22.09.2016 року прокуратурою Миколаївської області об`єднано з кримінальним провадженням №22015150000000051.
Під час досудового розслідування у кримінальному провадженні №22015150000000051 про підозру у скоєнні злочину будь-яким особам не повідомлялось.
26.04.2019 року на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку із встановленням відсутності в діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 110 КК України, вищевказане кримінальне провадження закрито.
Відповідно до копії постанови Військової прокуратури Миколаївського гарнізону від 28 лютого 2017 року вбачається, кримінальне провадження № 4201610690000091 від 08.11.2016 року за фактом перевищення службових повноважень службовими особами УСБ України в Миколаївській області, що супроводжувалось насильством стосовно ОСОБА_1 , за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України, закрито, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України - у зв`язку з відсутністю в діяннях складу кримінального правопорушення.
Судом також надана належна оцінка наявним в матеріалах справи документам, а саме: копії медичної довідки про перебування ОСОБА_1 на стаціонарному лікуванні; копії довідки Одеського обласного психоневрологічного диспансеру про перебування ОСОБА_1 на стаціонарному лікуванні в 24-му відділенні диспансеру у період з 10 травня 2017 року по 27 травня 2017 року; відповіді КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» Одеської обласної ради, згідно якої ОСОБА_1 перебував на стаціонарному обстежені та лікуванні в чоловічому психіатричному відділені № 24 з 10 травня 2017 року по 27 травня 2017 року з діагнозом: «Органічний розлад особистості».
Відмовляючи у задоволені позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із необґрунтованості та недоведеності належними доказами позовних вимог щодо спричинення моральної шкоди діями органів досудового розслідування та прокуратури.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, з наступних підстав.
Згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода, у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державної влади.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України.
Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч.1 ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
За відсутності підстав для застосування ч.1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила ч.6 цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).
Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Згідно з статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди, на підставі статті 1174 ЦК України.
Таким чином, при розгляді даної справи суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Статтею 1 Закону № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках постановлення виправдувального вироку суду.
Статтею 3 вказаного Закону передбачено, що громадянинові відшкодовується (повертається), в тому числі заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій, і моральна шкода.
Відповідно до пунктів 3, 4 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41, право на відшкодування шкоди у громадянина, який був незаконно засуджений судом, виникає у випадку повної його реабілітації.
Отже, право на відшкодування моральної шкоди на підставі Закону №266/94-ВР виникає в особи у випадку повної реабілітації.
Судом встановлено, що звертаючись до суду з позовними вимогам щодо відшкодування завданої моральної шкоди, ОСОБА_1 посилався на те, що перебував під слідством та судом із 07 червня 2015 року (з моменту його затримання) по 11 січня 2017 року (набрання вироком законної сили та скасування запобіжного заходу), що складає 19 місяців і 3 дні; незаконне кримінальне переслідування, тиск та тортури з боку правоохоронних органів, вимушену зміну способу життя, яка виразилися в тому що він був змушений ховатися, покинути країну задля захисту свого життя, постійно відчувати страх за своє життя, здоров`я та безпеку, в нього розвинулось психічне захворювання та сталий розлад здоров`я.
Розмір завданої моральної шкоди позивачу ОСОБА_1 , який заявлений до стягнення у сумі 30000000 грн., його представник адвокат Гаврилюк Ю.І. розрахувала на підставі методики, розробленої у 1997 році ОСОБА_5 , зареєстрованої Міністерством юстиції України 03.03.2010 року під №14.01.04, та методики ОСОБА_6 , яка зареєстрована в додатку №16 до наказу Міністерства юстиції України від 30.07.2010 року №1722/5.
Судом вірно встановлено, що ОСОБА_1 був виправданий лише за вчинення злочину передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, одночасно його було визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України,та призначено покарання за вказаною статтею у вигляді обмеження волі строком на один рік шість місяців.
У зв`язку із цим, ОСОБА_1 не був повністю реабілітований, що виключає можливість стягнення на його користь моральної шкоди.
Також колегія суддів вважає вірними висновки суду про те, що позивачем недоведені позовні вимоги, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження не повернення вилучених під час обшуку 07.06.2015 року особистих речей позивача, та неправомірності дій відповідачів: незаконного кримінального переслідування (він повністю не реабілітований), тиску та тортур з боку правоохоронних органів, наявності заподіяної йому моральної шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідачів.
З копії постанови Військової прокуратури Миколаївського гарнізону від 28 лютого 2017 року вбачається, що кримінальне провадження №4201610690000091 від 08.11.2016 року за фактом перевищення службових повноважень службовими особами УСБ України в Миколаївській області, що супроводжувалось насильством стосовно ОСОБА_1 , за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України, закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України - у зв`язку з відсутністю в діяннях складу кримінального правопорушення.
Доказів оскарження та скасування наведеної постанови Військової прокуратури Миколаївського гарнізону від 28 лютого 2017 року ОСОБА_1 суду не надав.
Відповідно до ч. 5, 6 ст. 4 Закону №266/94-ВР відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Висновки суду про те, що надані позивачем до суду медичні довідки, в підтвердження завданої ОСОБА_1 моральної шкоди, не підтверджують причинно-наслідковий зв`язок між діями заподіювачів та шкодою, на яку посилається позивач відповідають матеріалам та обставинам справи, також будь-яких інших належних та допустимих доказів ОСОБА_1 матеріали справи не містять.
З урахуванням викладеного вище, суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог до Управління служби безпеки України в Миколаївській області, Головного управління національної поліції в Миколаївській області, Миколаївської обласної прокуратури, Окружної прокуратури міста Миколаєва про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури.
Щодо позовних вимог пред`явлених до Державної Казначейської служби України, судом зазначено наступне.
За приписами ч.2 ст. 2, ч.1 ст. 170 ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (ч.2 ст. 48 ЦПК України).
Згідно з ч.2 ст. 48 ЦПК України належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяної органом державної влади, їх посадовою або службовою особою є держава, як учасник цивільних відносин. При цьому держава бере участь у справі, як відповідач, через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяну шкоду.
З урахуванням того, що саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності в цивільних правовідносинах, належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав.
Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, через орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган.
Судом вірно встановлено, що оскільки, Державна Казначейська служба України не порушила будь-яких прав ОСОБА_1 , суд на законних підставах відмовив у задоволені позову до відповідача Державної Казначейської служби України, так як позовні вимоги пред`явлені до неналежного відповідача.
На підставі вищевикладеного, суд встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, оцінивши докази у справі, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному їх дослідженні, прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.
Висновки суду відповідають вимогам закону, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.
З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.
При цьому, суд першої інстанції  при застосуванні  норм права до вказаних правовідносин вірно  врахував висновки щодо застосування  норм матеріального права, викладених у постанові Верховного Суду.
Доводи апеляційної скарги адвоката Гаврилюк Ю.І., представника ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції без повного дослідження всіх обставин справи, доказів, які наявні в матеріалах справи, ухвалив необґрунтоване рішення, яке порушує права позивача на справедливий суд, оскільки судом не було взято до уваги, що в результаті незаконного кримінального переслідування позивачу була спричинена моральна шкода, колегія суддів залишає без задоволення, оскільки  ОСОБА_1 не був повністю реабілітований, що виключає можливість стягнення на його користь моральної шкоди.
При цьому, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявлених вимог, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.
Також колегія суддів вважає, що вказані доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).
Крім того, зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення.
Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.
Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Нових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції надано не було.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянуті судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.
Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.
Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу адвоката Гаврилюк Юлії Ігорівни, представника ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 29 лютого 2024 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складений 09 грудня 2024 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.М. Вадовська

______________________________________ Є.С. Сєвєрова