Головуючий І інстанції: Рубан В.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2024 р. 	Справа № 520/2359/23	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді Любчич Л.В.,
Суддів: Спаскіна О.А. ,  Присяжнюк О.В. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.04.2023, майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 26.04.23 по справі № 520/2359/23
за позовом              ОСОБА_1  
до             Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області                    
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 ( далі - позивач, ОСОБА_1 ), звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області ( далі - відповідач, апелянт, ГУ ПФУ в Тернопільській обл.), в якому просила:
- визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ в Тернопільській області №205050009454 від 12.12.2022, яким ОСОБА_1 відмовлено в переведенні на пенсію державного службовця у зв?язку з відсутністю необхідної кількості стажу роботи на посадах державної служби через не зарахування до стажу державної служби періодів роботи ОСОБА_1 служби в державних податкових органах з 13.12.1994 по 26.04.1999 та з 27.11.2008 по 13.07.2016;
- зобов?язати ГУ ПФУ в Тернопільській області перевести ОСОБА_1 з пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов?язкове державне пенсійне страхування» на пенсію державного службовця відповідно до Закону України «Про державну службу» № 889-УІ11 від 10.12.2015 та здійснити нарахування і виплату такої пенсії з 08 грудня 2022 року (з дня звернення із відповідною заявою).
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2023 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФУ в Тернопільській області №205050009454 від 12.12.2022.
Зобов?язано ГУ ПФУ в Тернопільській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 08.12.2022 та при вирішенні питання зарахувати до її стажу державної служби періоди роботи з 13.12.1994 по 26.04.1999 та з 27.11.2008 по 13.07.2016.
В іншій частині позовних вимог залишено без задоволення.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ в Тернопільській області на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 1073 грн. 60 коп.
Відповідач не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій посилаюсь на те, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального права, просив скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.04.2023  по справі 520/2359/23 та винести постанову, якою відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 .
В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на те, що періоди роботи позивачки в державних податкових органах з 13.12.1994 по 26.04.1999 та з 27.11.2008 по 13.07.2016 не можуть бути зараховані до стажу державної служби, оскільки позивачці присвоювались персональні звання, а не ранги державних службовців. Таким чином, відповідач зазначає, що стаж державної служби позивачки становить 04 роки 05 місяців 08 днів, що свідчить про те, що ОСОБА_1 не набула права на призначення пенсії згідно з умовами Закону України «Про державну службу», оскільки станом на 01.05.2016 відсутній стаж роботи 10 років на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, так і на день звернення із заявою про призначення пенсії станом на 08.12.2022 відсутній стаж роботи 20 років на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, що відповідає приписам п. 10, 12 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VIII та дає право на пенсію за віком відповідно до ст. 37 Закону №3723-ХІІ.
Представником позивача ОСОБА_2 було подано до Другого апеляційного адміністративного суду відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якій зазначає, що суд першої інстанції своїм рішенням обґрунтовано, законно дійшов висновку про зарахування позивачці до стажу державної служби періодів роботи в державних податкових органах з 13.12.1994 по 26.04.1999 та з 27.11.2008 по 13.07.2016. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін. 
Відповідно до положень ч.1 ст. 308 , п.3 ч.1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України ( далі – КАС України) розгляд справи проведено в порядку письмового провадження за наявними у ній доказами та в межах  доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Судом встановлено, що позивачка, ОСОБА_1 звернулася до органу Пенсійного фонду України з заявою про перехід на пенсію за віком згідно з Законом України «Про державну службу».
Відповідачем, за результатами розгляду, прийнято рішення №205050009454 від 12.12.2022  яким відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні поданої заяви. Відмовляючи в перерахунку (переході) пенсії, ГУ ПФУ  в Тернопільській області було зараховано до стажу позивачки роботу на посадах віднесених до відповідних категорій посад державних службовців періоди роботи з 14.01.2004 по 03.11.2005 у відділенні Державного казначейства у Зміївському районі та з 04.11.2005 по 03.06.2008 в Управлінні праці та соціального захисту населення Зміївської райдержадміністрації, що склало 4 роки 5 місяців 8 днів, у зв?язку з цим відповідач прийшов до висновку про недостатність стажу роботи на посадах віднесених до відповідних категорій посад державних службовців для призначення пенсії за віком відповідно до ЗУ «Про державну службу» №889-УІІІ від 10.12.2015, відповідно до якого, як вказано в рішенні, пенсії призначаються особам, які на день набрання чинності вказаним законом займали посади державної служби та мають не менше 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених ст. 25 Закону №3723 та актами Кабінету Міністрів України.
Позивачці не було зараховано до стажу роботи періоди роботи в державних податкових органах з 13.12.1994 по 26.04.1999 та з 27.11.2008 по 13.07.2016.
Вважаючи протиправною відмову пенсійного органу, оформленого рішенням ГУ ПФУ в Тернопільській області №235050009454 від 12.12.2022, позивачка звернулась до суду з даним адміністративним позовом.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач приймаючи спірне рішення не врахував всіх обставин, які мають значення для його прийняття, з огляду на що воно є необґрунтованим, отже підлягає скасуванню. При цьому, враховуючи, що відповідачем в даному випадку стаж позивачки, який дає право на переведення на пенсію державного службовця відповідно до Закону України «Про державну службу» не обраховувався, а суд не може перебирати на себе функцій суб?єкта владних повноважень в реалізації відповідних управлінських функцій і вирішенні питань, віднесених до виключної компетенції такого суб?єкта, суд першої інстанції вирішив для ефективного захисту прав, свобод, інтересів позивача, вийти за межі позовних вимог і задовольнити позовні вимоги шляхом зобов?язання Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області повторно розглянути заяву позивачки від 08.12.2022 р. та при вирішенні питання зарахувати до її стажу державної служби періоди роботи з 13.12.1994 по 26.04.1999 та з 27.11.2008 по 13.07.2016.
Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції та зазначає таке.
В силу ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов?язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Статтею 10 Закону «Про загальнообов?язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV встановлено, що особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв?язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором. Особі, яка має право на довічну пенсію, призначається один з видів довічної пенсії за її вибором.
01.05.2016 набув чинності Закон України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VІІ (далі – Закон № 889-VІІ), згідно з частиною 2 Прикінцевих та перехідних положень якого визнано такими, що втратили чинність, зокрема, Закон України «Про державну службу» №3723-ХІІ від 16.12.1993 року (далі – Закон №3723-ХІІ), крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 цього розділу.
Відповідно до статті 37 Закону №3723-ХІІ на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов?язкове державне пенсійне страхування», за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України «Про загальнообов?язкове державне пенсійне страхування», у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов?язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року – страхові внески на загальнообов?язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, – у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов?язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року – страхові внески на загальнообов?язкове державне пенсійне страхування. До досягнення віку, встановленого першим реченням частини першої цієї статті, право на пенсію за віком мають державні службовці – чоловіки 1955 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 60 років - які народилися по 31 грудня 1952 року; 60 років 6 місяців - які народилися з 1 січня 1953 року по 31 грудня 1953 року; 61 рік - які народилися з 1 січня 1954 року по 31 грудня 1954 року; 61 рік 6 місяців - які народилися з 1 січня 1955 року по 31 грудня 1955 року.
Аналіз цієї норми дає підстави вважати, що необхідною умовою для наявності в осіб, які мають не менш як 10 років стажу державної служби, права на пенсію відповідно до згаданої статті є досягнення такими особами певного віку, та перебування на час досягнення пенсійного віку на посаді державної служби, наявність страхового стажу, передбаченого абз. 1 ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов?язкове державне пенсійне страхування».
Відповідно до приписів частини першої статті 28 Закону України «Про загальнообов?язкове державне пенсійне страхування» мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 35 років, а у жінок 30 років страхового стажу встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.
Таким чином, до 01.05.2016 (дата набрання чинності Законом № 889-VIII) право на пенсію державного службовця мали особи, які:
а) досягли певного віку та мають передбачений законодавством страховий стаж;
б) мали стаж державної служби не менш як 10 років, та на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців; а також особи, які мали не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.
Після 01.05.2016, відповідно до статті 90 Закону № 889-VIII, пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України «Про загальнообов?язкове державне пенсійне страхування».
При цьому законодавець визначив певні умови, за дотримання яких у осіб зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті37 Закону 3723-ХІІ.
Так, відповідно до п. 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889-VIII державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Згідно з пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889-VIII для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Тобто Прикінцевими та перехідними положеннями Закону № 889-VIII передбачено, що за наявності у особи станом на 01.05.2016 певного стажу держслужби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років стажу держслужби незалежно від того, чи працювала особа станом на 01.05.2016 на держслужбі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону №3723-ХІІ, але за певної додаткової умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Водночас, для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, статті 37 Закону № 3723-ХІІ передбачає додаткові умови для наявності права на призначення пенсії державного службовця: певний вік і страховий стаж.
Аналізуючи зазначені норми чинного законодавства, суд дійшов висновку, що обов?язковою умовою для збереження у особи права на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону №3723-ХІІ після 01.05.2016 є дотримання сукупності вимог, визначених частиною першою статті 37 Закону № 3723-ХІІ і Прикінцевих та перехідних положень Закону, а саме щодо віку, страхового стажу, стажу державної служби.
Отже, після 01.05.2016 (дата набрання чинності Законом України від 10.12.2015 № 899 «Про державну службу») зберігають право на призначення пенсії державного службовця відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ лише ті особи, які мають стаж державної служби, визначений п. 10, 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України № 889-VIII, та мають передбачені частиною першою статті 37 Закону 3723-ХІІ вік і страховий стаж.
Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права викладено у постанові Верховного Суду від 10.07.2018 у справі №591/6970/16-а.
Як свідчать матеріали справи, рішенням ГУ ПФУ в Тернопільській області №205050009454 від 12.12.2022  позивачці не було зараховано до стажу роботи періоди роботи в державних податкових органах з 13.12.1994 по 26.04.1999 та з 27.11.2008 по 13.07.2016.
В доводах апеляційної скарги відповідач зазначає про те, що означені періоди 13.12.1994 по 26.04.1999 та з 27.11.2008 по 13.07.2016 не можуть бути зараховані до стажу державної служби, оскільки позивачці присвоювались персональні звання, а не ранги державних службовців.
З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.
Статтею 62 Закону № Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788-ХІІ передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Записи трудової книжки позивачки місять періоди її роботи в податкових органах:
13.12.1994 – прийнята на посаду державного податкового інспектора управління податків та зборів відділу юридичних осіб Зміївської податкової інспекції на підставі наказу №62-Л від 13.12.94;
30.12.1994 – призначена на посаду державного податкового інспектора відділу юридичних осіб управління податків і зборів на підставі наказу №74-Л від 30.12.94;
13.12.1994 – прийняла присягу державного службовця у відповідності до ЗУ «Про державну службу» від 16.12.93;
25.11.1996 – звільнена у зв`язку з ліквідацією державної податкової інспекції по Зміївському району та створенням податкової адміністрації у Зміївському районі на підставі ст. 36 п. 5 КЗпП України на підставі наказу №19-0 від 25.11.96;
26.11.1996 – прийнята на посаду державного податкового інспектора відділу справляння податків з юридичних осіб Державної податкової адміністрації у Зміївському районі по переводу з державної податкової інспекції по Зміївському району на підставі наказу № 1-о від 26.11.96;
27.01.1997 – присвоєно звання інспектора податкової служби третього рангу на підставі наказу №3 від 27.01.1997;
27.03.1997 – переведена на посаду старшого державного податкового інспектора відділу справляння податків з юридичних осіб на підставі наказу №12-о від 27.03.1997;
16.03.1998 – Державна податкова адміністрація перейменована на Державну податкову інспекцію у Зміївському районі на підставі наказу №47 від 16.03.98;
26.04.1999 – звільнена за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням на підставі наказу №26-о від 26.04.99;
27.11.2008 – призначена на конкурсній основі на посаду головного державного податкового ревізор-інспектора відділу з оподаткування фізичних осіб на підставі наказу №46-о від 27.11.2008;
27.05.2009 – присвоєно чергове спеціальне звання «інспектор податкової служби II (другого) рангу» на підставі наказу №18-о від 27.05.2009;
02.11.2009 – призначена на посаду старшого державного податкового ревізор-інспектора відділу оподаткування фізичних осіб на підставі наказу №45-о від 02.11.2009;
01.03.2012 – звільнена в порядку переведення до ДКІ у Зміївському районі Харківської області Державної податкової служби в зв?язку з реорганізацією ДКІ у Зміївському районі на підставі п. 5 ст. 36 КЗпП України на підставі наказу №7-о від 01.03.2012;
02.03.2012 – призначена на посаду старшого державного податкового ревізор-інспектора відділу оподаткування фізичних осіб Державної податкової інспекції у Зміївському районі Харківської області Державної податкової служби в порядку переведення з ДКІ у Зміївському районі на підставі наказу №2-о від 02.03.2012.
На підставі постанови КМУ №229 від 20.03.2013 Державна податкова інспекція у Зміївському районі Харківської області Державної податкової служби реорганізована шляхом приєднання до Державної податкової інспекції у Зміївському районі Головного управління Міністерства доходів і зборів у Харківській області;
19.06.2013 – призначена на посаду старшого державного ревізор-інспектора відділу оподаткування та контролю об?єктів і операцій у порядку переведення з ДПІ у Зміївському районі Харківської області ДПС на підставі наказу №1-о від 19.06.2013;
01.01.2014 – присвоєне спеціальне звання інспектора податкової та митної справи II рангу на підставі наказу №1-о від 08.01.2014;
25.02.2014 – призначена на посаду старшого державного ревізор-інспектора відділу оподаткування та контролю об?єктів і операцій на підставі наказу №16-о від 25.02.2014;
30.05.2014 – призначена на посаду головного державного ревізор-інспектора відділу оподаткування та контролю об?єктів і операцій на підставі наказу №34-о від 30.05.2014;
06.08.2014 – Державна податкова інспекція у Зміївському районі Головного управління Міндоходів у Харківській області постановою КМУ №311 від 06.08.2014 реорганізована в Державну податкову інспекцію у Зміївському районі Головного управління ДФС у Харківській області;
22.06.2015 – призначена на посаду головного державного ревізор-інспектора відділу доходів і зборів з фізичних осіб на підставі наказу №3-о від 22.06.2015;
01.09.2015 – присвоєне спеціальне звання інспектора податкової та митної справи І рангу на підставі наказу №26-о від 04.09.2015;
01.02.2016 – призначена на посаду головного державного ревізор-інспектора відділу податків і зборів з фізичних осіб на підставі наказу №5-о від 01.02.2016;
13.07.2016 – звільнена з посади у зв`язку з переведенням на роботу до Управління Пенсійного фонду України в Зміївському районі Харківської області на підставі п. 5 ст. 36 КЗпП України на підставі наказу №38-о від 13.07.2016.
Зазначене також підтверджується довідкою від 13.07.2016 №679/П/20-09-04-30, виданою ДПІ у Зміївському районі ГУ ДФС У Харківській області.
Відповідач не зарахував стаж служби в державних податкових органах з 13.12.1994 по 26.04.1999 та з 27.11.2008 по 13.07.2016. Фактичною підставою відмови у переведенні позивача на пенсію за Законом України «Про державну службу» стало незарахування до державної служби періодів роботи позивача, в які позивачу були присвоєні персональні звання, що на думку відповідача, виключає їх зарахування до стажу державної служби, який дає право на призначення пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу».
Однак, з такими доводами колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного.
Відповідно до п. 6 Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2016 № 229, стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності Законом обчислюється відповідно до пункту 8 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу».
У свою чергу п. 8 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VIII встановлено, що стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством.
Отже, у даному випадку слід керуватися Порядком обчислення стажу державної служби, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1994 № 283.
Так, відповідно до абз. 2 п. 2 Порядку № 283 до стажу державної служби зараховується робота (служба) на посадах керівних працівників і спеціалістів в апараті органів прокуратури, судів, нотаріату, дипломатичної служби, митного контролю, внутрішніх справ, служби безпеки, розвідувальних органів, інших органів управління військових формувань, Держспецзв?язку, Адміністрації Держспецтрансслужби, державної податкової та контрольно-ревізійної служби, Держфінінспекції, її територіальних органів.
Спеціальним законом, що визначав статус державної податкової служби в Україні, її функції та правові основи діяльності у період роботи позивача на відповідних посадах, був Закон України «Про державну податкову службу в Україні» від 04.12.1990 № 509-XII.
Відповідно до ч. 5 ст. 15 Закону № 509-XII правовий статус посадових осіб органів державної податкової служби, їх права та обов?язки визначаються Конституцією України, цим Законом, а в частині, що не регулюється ним, – Законом України «Про державну службу».
Частиною 7 статті 15 Закону № 509-XII передбачено, що посадові особи органів державної податкової служби підлягають атестації. Порядок атестації визначається центральним органом державної податкової служби.
Згідно з ч. 8 ст. 15 Закону № 509-XII посадовим особам органів державної податкової служби присвоюються спеціальні звання: головний державний радник податкової служби, державний радник податкової служби I рангу, державний радник податкової служби II рангу, державний радник податкової служби III рангу, радник податкової служби I рангу, радник податкової служби II рангу, радник податкової служби III рангу, інспектор податкової служби I рангу, інспектор податкової служби II рангу, інспектор податкової служби III рангу.
На підставі наведених норм слід дійти висновку, що посадові особи державної податкової служби, яким за наслідками атестації присвоєно спеціальні звання та які обіймають посади в державних органах для виконання завдань і функцій держави (зокрема у сфері податкової політики), одержують заробітну плату за рахунок державного бюджету, перебувають на державній службі та є державними службовцями.
Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо державної податкової служби та у зв?язку з проведенням адміністративної реформи в Україні» від 05.07.2012 № 5083-VI, який набрав чинності 12.08.2012, доповнено Податковий кодекс України розділами XVIII-1 та XVIII-2, у тому числі «Статтею 344. Пенсійне забезпечення посадових осіб органів державної податкової служби 344.1. Пенсійне забезпечення посадових осіб органів державної податкової служби України здійснюється в порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу». При цьому період роботи зазначених осіб (у тому числі тих, яким присвоєні спеціальні звання) в органах державної податкової служби зараховується до стажу державної служби та до стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, що дає право на призначення пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу» незалежно від місця роботи на час досягнення віку, передбаченого Законом України «Про державну службу».
Відповідно до п. 343.1 - 343.2 ст. 343 Податкового кодексу України, посадовим особам контролюючих органів присвоюються такі спеціальні звання: головний державний радник податкової та митної справи; державний радник податкової та митної справи I рангу; державний радник податкової та митної справи II рангу; державний радник податкової та митної справи III рангу; радник податкової та митної справи I рангу; радник податкової та митної справи II рангу; радник податкової та митної справи III рангу; інспектор податкової та митної справи I рангу; інспектор податкової та митної справи II рангу; інспектор податкової та митної справи III рангу; інспектор податкової та митної справи IV рангу; молодший інспектор податкової та митної справи.
Положення про спеціальні звання та порядок їх присвоєння, співвідношення з рангами державних службовців, розмір надбавок за спеціальне звання затверджуються Кабінетом Міністрів України.
У разі присвоєння посадовій особі спеціального звання відповідно до пункту 343.1 цієї статті надбавка за ранг державного службовця не виплачується.
Процедуру присвоєння спеціальних звань посадовим особам органів доходів і зборів та осіб, уповноважених їх присвоювати визначено Порядком присвоєння спеціальних звань посадовим особам органів доходів і зборів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 23.10.2013 № 839.
Відповідно до п. 9 Порядку № 839 посадовій особі, яка перебувала на державній службі та вперше призначена на посаду в органах доходів і зборів, присвоюється спеціальне звання за посадою, на яку призначено особу, з урахуванням встановленого співвідношення рангів державних службовців.
Особам, які приймаються на роботу до органів доходів і зборів та яким раніше присвоєно спеціальні звання державної податкової або митної служби, спеціальні звання присвоюються з урахуванням співвідношення, визначеного законом.
Постановою Кабінету Міністрів України № 306 від 20.04.2016 «Питання присвоєння рангів державних службовців та співвідношення між рангами державних службовців і рангами посадових осіб місцевого самоврядування, військовими званнями, дипломатичними рангами та іншими спеціальними званнями» затверджено Порядок присвоєння рангів державних службовців, співвідношення рангів державних службовців і військовими званнями, дипломатичними рангами та іншими спеціальними званнями згідно з додатками 1-10.
Таким чином, посадові особи контролюючих органів, в даному випадку податкового органу, віднесені до державних службовців з певними особливостями, а саме: присвоєнням спеціальних звань, які відповідають певним категоріям та рангам державних службовців, тому період проходження служби в податкових органах має зараховуватися до стажу державної служби, який дає право на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу».
Верховний Суд України раніше сформулював правовий висновок щодо застосування норм матеріального права у спорах цієї категорії у подібних правовідносинах. Зокрема, у постанові від 08 жовтня 2013 року у справі № 21-275а13 зазначив, що аналіз положень статті 37 Закону № 3723-XII, Закону № 509-ХІІ дає підстави вважати, що посадові особи державної податкової служби, яким присвоєно спеціальні звання, є державними службовцями зі спеціальним статусом, а тому період проходження такої служби в податкових органах має зараховуватися до стажу державної служби, який дає право на пенсію державного службовця відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ.
Зважаючи на те, що цей висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, сформульований за результатами розгляду справи, фактичні обставини в якій є подібними до фактичних обставин, встановлених у справі, що розглядається, – у справі, що розглядається, спір також стосується зарахування до стажу державної служби періоду служби у податкових органах посадових осіб, які мають спеціальне звання, то суд враховуючи також Прикінцеві та перехідні положення Закону № 889-VІІІ, приходить до висновку про те, що, посадові особи державної податкової служби, яким присвоєно спеціальні звання, є державними службовцями зі спеціальним статусом, а тому період проходження такої служби в податкових органах має зараховуватися до стажу державної служби, який дає право на пенсію державного службовця відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ.
Аналогічний підхід застосування наведених норм права висловлений Верховним Судом, зокрема, у постанові від 03 липня 2018 року справа № 586/965/16-а, 18 березня 2021 року справа № 500/5183/17.
Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Отже, враховуючи, що ОСОБА_1 з 13.12.1994 (13.12.1994 прийнята присяга державного службовця) по 26.04.1999 та з 27.11.2008 по 13.07.2016 працювала в органах державної податкової служби, прийняла присягу державного службовця, обіймала відповідні посади для виконання завдань і функцій держави (у сфері податкової політики), їй присвоювались відповідні ранги державних службовців та спеціальні звання, спірний період роботи підлягає зарахуванню до стажу державної служби.
Доводи відповідача, що займані посади у вказаний період роботи в органах податкової служби не належать до посад, віднесених до категорій посад державних службовців, визначених Законом України «Про державну службу», з огляду на присвоєння позивачу як посадовій особі контролюючого органу спеціальних звань, висновків суду не спростовують з підстав викладених вище.
З урахуванням зазначеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач приймаючи спірне рішення не врахував всіх обставин, які мають значення для його прийняття, з огляду на що воно є необґрунтованим, отже підлягає скасуванню.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог.
Ухвалюючи дане судове рішення колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення “Серявін та інші проти України”) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень. 
          Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі “Серявін та інші проти України”(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний  з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6  Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
          Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
          Враховуючи вище зазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів дійшла до висновку про відсутність необхідності  надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін.
Згідно зі ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, рішення або ухвалу – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається. 
Керуючись ст. ст. 243, 250,  311, 315,  316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області - залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2023 року по справі № 520/2359/23  залишити без змін  . 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Суддя-доповідач 		Л.В. Любчич 	
Судді	   	О.А. Спаскін    О.В. Присяжнюк