ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

07 листопада 2024 року 	м. Дніпро	справа № 280/5565/23	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді  Білак С.В. (доповідач), суддів:  Чабаненко С.В., Юрко І.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2023 року в адміністративній справі №280/5565/23 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Запорізькій області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Запорізькій області, в якому просив:  визнати протиправною бездіяльність відповідача відносно позивача стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні; зобов`язати відповідача виплатити позивачу його середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку за період з 27 травня 2019 року по 17 травня 2023 року відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2023 року адміністративний позов задоволено частково, а саме суд: 
Стягнув з Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Запорізькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28 травня 2019 року по 16 травня 2023 року, але не більш як за шість місяців, у розмірі 50 550,17 грн (п`ятдесят тисяч п`ятсот п`ятдесят гривень 17 коп.).
В іншій частині в задоволенні позову відмовив.
Стягнув на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Запорізькій області судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 536,80 грн (п`ятсот тридцять шість гривень 80 коп.).
Відповідач, не погоджуючись з рішенням суду, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 
На обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції порушив норми ст. 119, 258 КАС України, оскільки розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження відбувся більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
ГУ ДСНС України не погоджується із позицією суду щодо спірних правовідносин та можливості застосовування до них законодавства про працю України, оскільки суд фактично ототожнив поняття “особа рядового та начальницького складу служби цивільного захисту” та “працівник”, що є безпідставно, оскільки позивач не перебував у трудових відносинах з відповідачем як працівник, а проходив службу цивільного захисту (приймав присягу служби цивільного захисту), він за своїм правовим статусом належав до кола осіб, правовідносини які регулюються нормами спеціального законодавства.
Сфера дії законодавства про працю не поширюється на осіб рядового і начальницького складу цивільного захисту, військовослужбовців Збройних Сил, інших військових формувань, а також деяких інших осіб, які не мають статусу працівників по трудовому законодавству. У розумінні закону особи рядового та начальницького складу не є працівниками, тому на них не розповсюджується законодавство про працю, оскільки наявне спеціальне законодавство,
Тобто, особи рядового і начальницького складу служби цивільного захисту за своєю правосуб`єктністю відносяться до спеціальної категорій суб`єктів права, правовідносини з якими регулюються нормами спеціального законодавства.
З урахуванням викладеного, трудові відносини та служба цивільного захисту мають різну правову природу та врегульовані різним законодавством, а тому передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюються на осіб рядового та начальницького складу служби цивільного захисту, в тому числі на правовідносини, які виникли між позивачем та ГУ ДСНС України у Запорізькій області, а відтак посилання суду на законодавство про працю (ст. ст. 116, 117 КЗпП України) є безпідставним.
Зазначена позиція підтверджується листом Верховного Суду України від 23.03.1998р. № 1-5/83, яким було надано роз`яснення щодо неможливості застосування норм КЗпП України для врегулювання питань проходження служби рядовим і начальницьким складом внутрішньої служби в органах Міністерства внутрішніх справ, оскільки вони проходять службу і їх правовий, соціальний статус регулюється відповідними законами. Дане роз`яснення за аналогією застосовується і до правовідносин з проходження служби цивільного захисту, оскільки керівництво діяльністю Державної служби України з надзвичайних ситуацій здійснює Міністерство внутрішніх справ України.
Крім цього, відповідно до абзацу 2 пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999р. №13 “Про практику застосування судами законодавства про оплату праці” визначено, що передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ тощо).
Також, відповідно до листа Міністерства праці соціальної політики України від 13.02.2008р. №1125/0/14-08/06 сфера дії законодавства про працю не поширюється на військовослужбовців Збройних Сил, інших військових формувань на яких не ведуться трудові книжки, а також інших осіб, які не мають статусу працівників по трудовому законодавству. Оскільки для осіб рядового і начальницького складу встановлено відмінне від трудового  законодавства проходження служби, нормування праці, несення гарнізонної та караульної служби, грошове забезпечення, стимулювання тощо.
Міністерство праці та соціальної політики України листом від 21.01.2010 р. № 598/0/14-10/13 також надало роз`яснення норм трудового законодавства та підтвердило той факт, що сфера дії законодавства про працю на осіб рядового і начальницького складу не поширюється.
Крім того скаржник посилається на пропуск строку звернення до суду з позовом.
Так, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо спеціальними нормами не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.
22.05.2019р. позивач звільнений зі служби цивільного захисту у запас Збройних Сил України (з постановкою на військовий облік), виключений з кадрів Головного управління ДСНС України за пунктом 176 підпунктом 2 (за віком).
При цьому, частиною 5 статті 122 КАС України встановлено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Саме наказ № 206 від 22.05.2019 р. містить відомості про здійснення розрахунку з позивачем, які відповідно до розрахункового листа № 1443 виплачені у повному обсязі у липні 2019 р.
Таким чином, дізнавшись про ймовірне порушення (на його думку своїх прав невиплатою середнього грошового забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку), позивач з огляду на приписи ч. 5 ст. 122 КАС України мав звернутися до адміністративного суду за захистом свого права протягом місячного строку.
Таким чином, викладені обставини свідчать, що спір щодо невиплаченої індексації грошового забезпечення при звільненні виник лише через 3 роки після звільнення позивача.
Суд не врахував, що Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" № 2352-ІХ від 01.07.2022р., який набрав чинності 19.07.2022 року, до ст. 117 КЗпП були внесенні зміни в частині обмеження стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку - не більш як за шість місяців.
Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.
Позивач проходив службу цивільного захисту у ГУ ДСНС у Запорізькій області.
Наказом ГУ ДСНС у Запорізькій області від 22.05.2019р. №206 позивача звільнено зі служби цивільного захисту у запас Збройних Сил України з 27.05.2019р., виключивши з кадрів ДСНС України.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 17.10.2022р. у справі №280/4823/22, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 05.04.2023р., зобов`язано ГУ ДСНС у Запорізькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 за період з 01 січня 2016 року по 22 травня 2019 року включно у повному обсязі, з врахуванням нарахованої та виплаченої суми індексації грошового забезпечення, із застосуванням місяців для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базових місяців) - січень 2008 року та березень 2018 року відповідно до вимог Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003р. № 1078.
На виконання вказаного судового рішення відповідач здійснив нарахування та виплату позивачу індексації грошового забезпечення в сумі 79 924,57 грн. відповідно до платіжного доручення №1848 від 16.05.2023р.
Позивач вважає, що у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні у нього виникло право на отримання середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку, що зумовило звернення до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та   у   спосіб,   що   передбачені   Конституцією   та   законами   України.
Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до частини першої статті 101 Кодексу цивільного захисту України, служба цивільного захисту - це державна служба особливого характеру, покликана забезпечувати пожежну охорону, захист населення і територій від негативного впливу надзвичайних ситуацій, запобігання і реагування на надзвичайні ситуації, ліквідацію їх наслідків у мирний час та в особливий період.
Частиною першою статті 115 Кодексу цивільного захисту України визначено, що держава забезпечує соціальний та правовий захист осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту, працівників органів управління та сил цивільного захисту і членів їхніх сімей відповідно до Конституції України, цього Кодексу та інших законодавчих актів.
Статтею 125 Кодексу цивільного захисту України визначено, що держава гарантує достатнє грошове забезпечення особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту з метою створення умов для належного та сумлінного виконання ними службових обов`язків. Порядок та умови грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Наказом Міністерства внутрішніх справ України Міністра від 23 квітня 2015 року №475, що був чинним до 14 вересня 2018 року, затверджено Інструкцію про виплату грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту (далі - Інструкція №475).
Відповідно до пунктів 2, 3 розділу І Інструкції № 475 грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу визначається залежно від посади, спеціального звання, тривалості та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання. До грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу належать: посадовий оклад, оклад за спеціальним званням, щомісячні види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, що мають постійний характер, премії) та одноразові додаткові види грошового забезпечення.
14 вересня 2018 року набрала чинності Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 20 липня 2018 року № 623 (далі - Інструкція № 623).
Пунктами 2, 3, 4 розділу І Інструкції № 623 передбачено, що грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу визначається залежно від посади, спеціального звання, тривалості та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання. Грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення. Грошове забезпечення виплачується особам рядового і начальницького складу, які: займають посади осіб рядового і начальницького складу, передбачені штатами в апараті Державної служби України з надзвичайних ситуацій (далі - ДСНС), її територіальних органах та підрозділах Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту, навчальних закладах цивільного захисту, наукових установах та інших підрозділах, в яких особи рядового і начальницького складу проходять службу цивільного захисту (далі - органи управління (підрозділи)); навчаються в закладах вищої освіти цивільного захисту (далі - навчальні заклади); перебувають у розпорядженні відповідних керівників органів управління (підрозділів).
За змістом пункту 9 розділу І Інструкції № 623 грошове забезпечення виплачується особам рядового і начальницького складу за місцем їх постійної служби.
Відповідно до ст.1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до ч.2 ст.1-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Згідно з ч.1 та 2 ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» установлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Статтею 33 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР передбачено, що в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством.
Відповідно до частини 2 статті 12 Закону № 108/95-ВР, норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною 1 цієї статті та Кодексом законів про працю України, є мінімальними державними гарантіями.
Відповідно до ч. 6 статті 95 Кодексу законів про працю України, заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку.
Відповідно до   статті 2 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» від 5 жовтня 2000 року № 2017-III (далі - Закон № 2017),    на основі соціальних стандартів визначаються розміри основних соціальних гарантій: мінімальних розмірів заробітної плати та пенсії за віком, інших видів соціальних виплат і допомоги.
Статтею 18 зазначеного Закону № 2017 передбачено, що індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін, віднесено до державних соціальних гарантій.
Згідно зі статтею 19 цього Закону № 2017, державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.
Відповідно до частини 1 статті 33 Закону України «Про оплату праці» в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством.
Відповідно до частини 1 статті 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.
Індексація грошових доходів населення – це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці працівникам у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів (стаття 1, частина 1 статті 5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 3 липня 1991 року №1282-ХII).
Статтею 2 вказаного Закону № 1282-XII  визначено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема оплата праці (грошове забезпечення).
Частинами 1 та 2    ст.5 Закону № 1282-XII підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів.
У постанові Верховного Суду від 08 березня 2024 року справа № 560/11906/23 зазачнено, що    кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, є складовими заробітної плати.   Колегія суддів констатувала, що спір про нарахування та виплату компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення, стосується заробітної плати військовослужбовця.
Верховний Суд у постановах від 05.05.2022р. у справі № 380/8976/21, від 26.11.2023р. у справі № 560/11895/23 та від 14.12.2023р. у справі № 600/4606/23-а зауважував, що на належності сум індексації та компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати до складових належної працівникові заробітної плати, як коштів, які мають компенсаторний характер та спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати, наголошував і Конституційний Суд України у Рішенні від 15.10.2013 р. №9-рп/2013.
Конституційний Суд України у вказаному Рішенні виходив з того, що винагорода за виконану працівником роботу є джерелом його існування та має забезпечувати для нього достатній, гідний життєвий рівень. Це визначає обов`язок держави створювати належні умови для реалізації громадянами права на працю, оптимізації балансу інтересів сторін трудових відносин, зокрема, шляхом державного регулювання оплати праці. Так, держава передбачає заходи, спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати, тобто грошової винагороди за виконану роботу як еквівалента вартості споживчих товарів і послуг. Згідно з положеннями частини шостої статті 95 КЗпП України, статей 33, 34 Закону № 108/95-ВР такими заходами є індексація заробітної плати та компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати.
Отже, з огляду на наведені у відповідача виник обов`язок щодо виплати позивачу при звільненні належних сум грошового забезпечення у тому числі індексації.
При наявності розбіжностей загальних і спеціальних (виняткових) норм, необхідно керуватися принципом Lex specialis (лат. - спеціальний закон, спеціальна норма), відповідно до якого при розбіжності загального і спеціального закону діє спеціальний закон, а також принципом Lex specialis derogat generali, суть якого зводиться до того, що спеціальний закон скасовує дію (для даної справи) загального закону; спеціальна норма має перевагу над загальною.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі №   120/1196/19-а   .
Суд зауважує, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Непоширення норм    КЗпП України    на осіб рядового та начальницького складу служби цивільного захисту (військовослужбовців)  стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні зі служби (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати компенсації за невикористану відпустку) не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Це питання врегульовано КЗпП України.
Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд дійшов висновку про можливість застосування норм    ст.117 КЗпП України    як такої, що є загальною та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення.
Така позиція суду відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 01.03.2018 року у справі № 806/1899/17, від 31.05.2018р. у справі № 823/1023/16, від  26 травня 2020 року у справі № 820/1267/16, та, в силу приписів ч. 5    ст. 242 КАС України,    враховується судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
Відповідно до ч. 1    ст. 47 Кодексу законів про працю України    (в редакції, чинній на час звільнення позивача) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у   статті 116   цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Положення ст.116, 117 КЗпП України, входять до гл. VII КЗпП України - оплата праці. 
Таким чином, приписи ст.116, 117 КЗпП України поширюються та встановлюють обов`язок для роботодавця виплатити компенсацію у разі допущення з їх вини затримки у здійсненні виплат, що пов`язані саме з оплатою праці. 
Так, за приписами законодавства, особа, звільнена зі служби, має бути повністю забезпечена грошовим забезпеченням. 
Строки проведення розрахунку при звільненні та відповідальність за недотримання таких строків визначені ст. 116 та 117 КЗпП України.
Статтею 116 КЗпП України    (в редакції, чинній на час звільнення позивача) встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Положеннями ст. 117 КЗпП України    (в редакції чинній на момент звільнення позивача з військової служби та виключення із списків особового складу військової частини)    визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в   статті 116   цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Вказаними нормами визначено обов`язок роботодавця провести розрахунок із працівником саме в день його звільнення; при цьому, у разі наявності вини власника або уповноваженого ним органу щодо невиплати працівникові належних йому сум при звільненні в такому разі при відсутності спору щодо розміру таких сум підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022р. № 2352-ІХ текст статті 117 Кодексу законів про працю України викладено в такій редакції:
«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.».
Вказана редакція статті 117 Кодексу законів про працю України набрала законної сили з 19.07.2022р..
Отже, відповідно до статті 117 КЗпП України у чинній її редакції час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.
Проаналізувавши положення статті 117 КЗпП України та висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові у справі №810/451/17 можна виокремити наступні умови, за дотримання яких на правовідносини розповсюджується дія частини другої статті 117 КЗпП України, а саме: 1)    наявність спору з роботодавцем (власником, уповноваженим ним органом) про суми, належні працівнику при звільненні; 2) вина [того ж] роботодавця (власника, уповноваженого ним органу) у несвоєчасній виплаті належних працівникові сум при звільненні;
Верховний Суд України у постанові від 15 вересня 2015 року (справа № 21-1765а15) дійшов висновку, що передбачений частиною першою   статті 117 КЗпП   обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені   статтею 116 КЗпП, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
За правовою позицією Верховного Суду України, що викладена в справі № 6-144ц13, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.
Такий висновок також узгоджується з правовою позицією, викладеною у   постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2019 року у справі № 825/598/17, від 29.07.2020 року у справі № 1.380.2019.003696, від 15 лютого 2021 року у справі № 580/2499/19, від28 січня 2021 року у справі № 580/2427/19
Так, з матеріалів справи встановлено, що відповідачем при звільненні позивача, останньому не виплачені всі належні суми, адже при розрахунку таких сум відповідачем не були виплачені суми індексації грошового забезпечення.
Отже, відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо не нарахування та не виплати позивачеві середнього заробітку за період затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні. 
Підсумовуючи викладене колегія суддів зазначає, що у правовідносинах, що розглядаються у межах цієї справи, вбачається вина роботодавця у несвоєчасному розрахунку із працівником та спір із роботодавцем про належні позивачу суми, які мали бути виплачені у день звільнення. 
Посилання відповідача, щодо відсутності його вини у несвоєчасній виплаті належних позивачеві сум при його звільненні судом не приймаються, оскільки не доведено належними доказами вплив обставин на яких ґрунтуються доводи скаржника на несвоєчасну виплату належних позивачеві сум. 
Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що оскільки у день звільнення позивача, відповідачем повна виплата належних позивачу сум не була проведена та відповідачем в суді не доведено відсутність вини з  невиплати, з відповідача на користь позивача цих сум, слід стягнути на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку.
Отже, висновки суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, є вірними.
Колегія суддів не приймає посилання скаржника на лист Міністерства праці соціальної політики України від 13.02.2008р. №1125/0/14-08/06, від 21.01.2010 р. № 598/0/14-10/13, оскільки відповідно до висновків Верховного Суду викладених у постанові від  18 липня 2019 року справа №826/2426/16,    листи - це службова кореспонденція, вони не є нормативно-правовими актами, можуть носити лише роз`яснювальний, інформаційний та рекомендаційний характер і не повинні містити нових правових норм, які зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян або мають міжвідомчий характер. Такі правові норми мають бути викладені виключно у нормативно-правовому акті, затвердженому відповідним розпорядчим документом уповноваженого відповідно до законодавства суб`єкта нормотворення, погодженому із заінтересованими органами та зареєстрованому в органах юстиції в порядку, встановленому законодавством про державну реєстрацію нормативно-правових актів.
Посилання відповідача на рішення Верховного Суду від 04.12.2019р. у справі № 825/742/16 та від 28.11.2022р. у справі № 380/693/20, Верховного Суду України від 23.03.1998р. № 1-5/83, тощо, є помилковим, оскільки обставини та підставі у вказаному рішенні є відмінними від спірних правовідносин.
Щодо визначення суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та зменшення її розміру судом першої інстанції, суд зазначає наступне.
Строк затримки по виплаті належних позивачу сум слід рахувати з 28.05.2019р., оскільки відповідальність за порушення зазначених норм починається з наступного дня після не проведення зазначених виплат.
Відповідач, на виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 17.10.2022р. у справі №280/4823/22, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 05.04.2023р., здійснив виплату належних позивачеві при звільненні коштів у сумі 79 924,57 грн відповідно до платіжного доручення №1848 від 16.05.2023р., то вказаний день є днем фактичного розрахунку.
Таким чином, спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі охоплюється періодом з 28.05.2019р. до 16.05.2023р., а тому такий умовно варто поділити на 2 частини: до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 р. № 2352-ІХ (19.07.2022) і після цього.
Період з 28.05.2019р. до 18.07.2022р. (до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022р. № 2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 Кодексу законів про працю України, до внесення у неї змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022р. № 2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у 6 місяців.
Проте, період з 19.07.2022р. до 16.05.2023р. регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 Кодексу законів про працю України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями. 
Аналогічний висновок висловлено у постановах Верховного Суду від 28.06.2023р. у справі № 560/11489/22, від 29.01.2024р. у справі № 560/9586/22, від 22.02.2024р. у справі № 560/831/23, від 29.02.2024р. у справі № 460/42448/22, від 10 квітня 2024 року справа № 360/380/23, від 18 квітня 2024 року справа № 380/4205/23, від 23 травня 2024 року справа № 560/11616/23.
Колегія суддів зазначає, що Верховний Суд сформував сталу практику у правозастосуванні приписів статті 117 Кодексу законів про працю України, яка діяла до внесених змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», при вирішенні спорів щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Так, Верховний Суд неодноразово зауважував, що закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 Кодексу законів про працю України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, але у редакції чинній до 19.07.2022р., неодноразово досліджувалося Великою Палатою Верховного Суду, зокрема і у постанові від 26.06.2019р. у справі № 761/9584/15-ц.
За висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.06.2019р. у справі № 761/9584/15-ц з огляду на мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 Кодексу законів про працю України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду зауважила, що зменшення судом розміру означеного середнього заробітку, передбаченого статтею 117 Кодексу законів про працю України, має залежати від розміру недоплаченої суми, належної працівникові при звільненні.
На підтримку наведеної вище позиції Великої Палати Верховного Суду, 30.11.2020р. Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалив постанову у справі № 480/3105/19. У цьому судовому рішенні у частині, що стосується виплати середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку, Верховний Суд зазначив про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.
Вказані висновки неодноразово були підтримані Верховним Судом, зокрема і у постановах від 09.03.2023р. у справі № 520/899/21, від 05.04.2023р. у справі № 560/13719/21, від 30.11.2023р. у справі № 380/19103/22.
Отже, у межах цієї справи належить враховувати норми статті 117 Кодексу законів про працю України у редакції, яка діяла до 19.07.2022 із врахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19, які безпосередньо стосуються норм статті 117 Кодексу законів про працю України у редакції, яка діяла до 19.07.2022р., а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат. А також належить враховувати приписи чинної редакції статті 117 Кодексу законів про працю України щодо періоду з 19.07.2022р., яким законодавець обмежив виплату 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.
Наведена правова позиція узгоджується із висновком Верховного Суду, викладеному у постанові від 30.11.2023р. у справі № 380/19103/22.
При цьому, до періоду з 19.07.2022р. застосовувати практику Верховного Суду, зокрема, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019р. у справі № 761/9584/15-ц та у постанові Верховного Суду від 30.11.2020р. у справі № 480/3105/19 недоречно, адже вона була сформована за попереднього нормативного регулювання спірних правовідносин. У такому випадку щодо іншого періоду, з 19 липня 2022 року стаття 117 КЗпП України підлягає застосуванню до спірних правовідносин в редакції, викладеній згідно із Законом № 2352-ІХ.
Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України    “Про оплату праці за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати”, затвердженим    постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.
Абзац 3 пункту 2 Порядку №100 визначає, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Враховуючи інформацію про розмір грошового забезпечення позивача за два останні календарні місяці перед звільненням, викладену в довідці №302 від 11.08.2023р., середньоденний заробіток позивача, обчислений відповідно до Порядку №100, становить 351,58 грн ((10 723,25 грн + 10 723,25 грн) / 61 = 351,58 грн).
Розраховуючи середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.05.2019р. до 18.07.2022р., колегія суддів виходить з наступного.
Затримка становить 1148 календарних днів.
Відповідно, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за цей період становить 403613,84 грн.
Судом встановлено, що відповідачем при звільненні позивача не виплачені суми в повному обсязі. 
При цьому, на момент звільнення відповідач зобов`язаний був виплатити позивачу грошове забезпечення в розмірі 180411,88 грн., з яких: виплачено у добровільному порядку при звільненні – 100487,31 грн., індексація грошового забезпечення виплачена на підставі рішення суду - 79 924,57 грн.
Отже, частка несвоєчасно виплачених сум у розмірі 79 924,57 грн., від належних позивачу, як звільненому працівникові сум, становить 44,30 %.
Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.05.2019р. до 18.07.2022р., з урахуванням пропорційного розрахунку від розміру усіх належних звільненому працівникові сум, становить 178800,93 грн.
Розраховуючи середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.07.2022р. до 16.05.2023р., колегія суддів виходить з того, що, як зазначалось, час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями, при цьому, висновки Великої Палати Верховного Суду (врахування істотність частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника) не є застосовними. 
Так затримка у цей період становить  9 місяців, 28 днів.
Тобто, затримка підлягає обмеженню терміном шість місяців з 19.07.2022р., що відповідно становить 184 календарні дні або 6 місяців 0 днів (з 19.07.2022р. по 18.01.2023р.).
Отже, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.07.2022р. до 18.07.2022р. з урахування шестимісячного обмеження становить 64690,72 грн.
Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу за весь спірний період з 28.05.2019р. до 16.05.2023р. у розмірі 243491,65 грн.
Отже, суд першої інстанції помилково дійшов до висновку в частині застосування до спірних правовідносин виключно положення статті 117 Кодексу законів про працю України у редакції яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями, та відповідно помилково визначив суму середнього заробітку у розмірі 50 550,17 грн.
Зазначене зумовлює зміну рішення суду в частині визначеної суми  середнього заробітку за час затримки розрахунку.
Щодо посилання скаржника на безпідставне повернення без розгляду ухвалою суду першої інстанції  від 02.08.2023р. клопотання відповідача про залишення позову без розгляду, колегія суддів зазначає наступне.
За ч.2 ст. 293 КАС України, учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції окремо від рішення суду лише у випадках, передбачених   статтею 294   цього Кодексу. Оскарження ухвал суду, які не передбачені статтею 294 цього Кодексу, окремо від рішення суду не допускається.
Відповідно до п. 3, 12 ч.1 ст.294 КАС України, окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо: повернення заяви позивачеві (заявникові); залишення позову (заяви) без розгляду.
Отже, ухвала суду першої інстанції  від 02.08.2023р. підлягає окремому оскарженню у разі незгоди учасника справи з такою ухвалою. Оскільки скаржником не заявлено вимог в частині оскарження цієї ухвали, суд апеляційної інстанції не може надавати оцінку вказаним обставинам.
Стосовно посилання апелянта на порушення позивачем строку звернення з позовом, суд зазначає наступне.
Відповідно до частини 1   статті 122 КАС України   позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Частиною 2 цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно з частиною 3   статті 122 КАС України   для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
З аналізу зазначених положень процесуального   закону   слідує, що законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про такі факти.
КАС України   передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині 2   статті 122 цього Кодексу.
Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною 5 статті 122 КАС України.
У даній категорії справ законодавець визнав строк в один місяць достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.
Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 11 лютого 2021 року у справі № 240/532/20, відступив від висновку щодо застосування частини 1   статті 233 КЗпП України   для обчислення строку звернення до адміністративного суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, викладеному в постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року (справа №806/2164/16), від 11 лютого 2020 (справа №420/2934/19), від 13 березня 2019 року (справа №813/1001/17), одночасно погоджуючись з висновком щодо застосування частини 5 статті 122 КАС України   у подібних правовідносинах, викладеному в постановах Верховного Суду від 04 грудня 2019 року (справа №815/2681/17) і від 22 січня 2020 року (справа №620/1982/19).
В аспекті наведеного слід зазначити, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Щодо моменту, коли позивач мав дізнатися про порушення своїх прав у подібних правовідносинах, то Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.05.2020р. у справі № 810/451/17 сформувала висновки, що застосовні до цієї справи. За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Частина перша статті 117 КЗпП України стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір щодо розміру належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). У цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок з колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Таким чином, настання відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, пов`язане з наявністю таких юридично значимих обставин, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
З урахуванням викладеного, з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні особа – колишній публічний службовець – може звернутися в місячний строк з моменту фактичного розрахунку у повному обсязі.
Як було встановлено судом, остаточний розрахунок з позивачем відбувся 16.05.2023р., а тому кінцевим строком звернення до суду з вимогою про нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні було 16.06.2023р. 
   Водночас позов до суду був поданий лише 12.07.2023р.
Таким чином, звернувшись до суду з даним позовом, позивач пропустив місячний строк, передбачений чинним процесуальним законодавством. 
У клопотанні про поновлення строку звернення до суду позивач посилався на дотриманні тримісячного строку звернення до суду з урахуванням висновків зроблених Великою Палатою Верховного Суду у справі № 755/12623/19. Інших доводів щодо поважності пропуску строку заявник не зазначав.
Проте, посилаючись на висновки, зроблені Великою Палатою Верховного Суду у справі № 755/12623/19, позивач помилково ототожнює правову природу середнього заробітку за час вимушеного прогулу із середнім заробітком за час затримки розрахунку при звільненні.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що позивачем відповідна позовна заява подана з порушенням строку, передбаченого статтею 122 КАС України.
Проте, як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції в ухвалі  від  01.08.2023р. вважав поважним причини пропуску строку звернення позивача до суду з позовом.
Також колегія суддів вважає за необхідно зазначити наступне.
Указом Президента України від 24.02.2022р. № 64/2022 “Про введення воєнного стану в Україні”, затвердженого Законом України від 24.02.2022р. № 2102-ІХ, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022р.
   У питанні наявності підстав для поновлення строку звернення до суду з позовом, усталеним є підхід Верховного Суду про те, що поважність причин пропуску є оціночним поняттям та за відсутності визначеного законом переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, відноситься до компетенції суду, який безпосередньо розглядає спір, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням фактичних обставин кожної справи.
Тобто, оцінюючи поважність підстав несвоєчасного звернення до суду, слід виходити з того, що причина пропуску строку є поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.
Усталеною також є і практика Верховного Суду, що в межах кожної конкретної справи під час вирішення питання про поновлення строку суд надає оцінку обставинам, які слугували перешкодою для своєчасного звернення до суду у взаємозв`язку із: тривалістю строку, який пропущено; поведінкою сторони протягом цього строку; діями, які він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду та оцінювати їх в сукупності.
Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом. У свою чергу, поважною може бути визнано причину, яка носить об`єктивний характер, та з обставин незалежних від сторони унеможливила звернення до суду з адміністративним позовом.
Відповідно до пункту 38 постанови Верховного Суду від 23 лютого 2023 року у справі № 640/7095/22 при оцінці поважності причин пропуску процесуального строку з причини введення воєнного стану в Україні додатково слід брати до уваги, зокрема: територіальне місцезнаходження суду, порядок його функціонування; місце проживання (місцезнаходження) заявника; ведення на відповідній території бойових дій або розташування у безпосередній близькості до такої території, посилення ракетних обстрілів у відповідний проміжок часу, що об`єктивно створювало реальну небезпеку для життя учасників процесу; тривалість самого процесуального строку та час, який минув із дати завершення процесуального строку; наявність чи відсутність обставин, які об`єктивно перешкоджали конкретній особі реалізувати своє право (повноваження) у межах визначеного процесуального строку; поведінку особи, яка звертається з відповідним клопотанням, зокрема, чи вживала особа розумних заходів для того, щоб реалізувати своє право (повноваження) у межах процесуального строку та якнайшвидше після його закінчення (у разі наявності поважних причин його пропуску) та інші доречні обставини.
Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 29 вересня 2022 року у справі № 500/1912/22, протягом усього періоду дії воєнного стану, запровадженого на території України у зв`язку із збройною агресією російської федерації, суворе застосування адміністративними судами процесуальних строків стосовно звернення до суду із позовними заявами, апеляційними і касаційними скаргами, іншими процесуальними документами може мати ознаки невиправданого обмеження доступу до суду, гарантованого статтями 55, 124, 129 Конституції України, статтею 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
У постанові від 28 листопада 2022 року справа № 140/11951/21 Верховний Суд також вказував, що при оцінці поважності причин пропуску процесуального строку з причини введення воєнного стану в Україні додатково слід брати до уваги, зокрема: територіальне місцезнаходження суду, порядок його функціонування; місце проживання (місцезнаходження) заявника; ведення на відповідній території бойових дій або розташування у безпосередній близькості до такої території, посилення ракетних обстрілів у відповідний проміжок часу, що об`єктивно створювало реальну небезпеку для життя учасників процесу; тривалість самого процесуального строку та часу, який минув із дати завершення процесуального строку; наявність чи відсутність обставин, які об`єктивно перешкоджали конкретній особі реалізувати своє право (повноваження) у межах визначеного процесуального строку; поведінку особи, яка звертається з відповідним клопотанням, зокрема, чи вживала особа розумних заходів для того, щоб реалізувати своє право (повноваження) у межах процесуального строку та якнайшвидше після його закінчення (у разі наявності поважних причин його пропуску), та інші доречні обставини.
Так, враховує перебування позивача та його представників у різних частинах України, що призвело до пропуску строку, у зв`язку з проблемами комунікації та обміну інформацією. 
Крім того, у зв`язку з введенням воєнного стану, відключення світла, повітряні тривоги, представник позивача та позивач, фактично не мав можливість здійснювати належне представництво інтересів позивача.
Позивач зазначає також про постійні повітряні тривоги у вказаний період, за наслідками яких з метою збереження життя і здоров`я працівників позивача та представнику позивача необхідно було прямувати до бомбосховища.
З урахуванням викладеного, та незначого пропуску строку звернення до суду з позовом, суд вважає помилковими посилання скаржника на безпідставне поновлення позивачу строку звернення до суду з позовом, оскільки, як встановлено колегією суддів, позивач звертаючись з цим позовом обгрунтував поважність причин пропуску процесуального строку. 
Отже, судом враховані сукупність обставин, які об`єктивно перешкоджали конкретній особі реалізувати своє право на звернення до суду у межах визначеного процесуального строку. Зазначене у сукупності надає підстави вважати поважними причини пропуску строку звернення до суду.
Подібний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 31 січня 2024 року справа № 320/1753/23.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах “Салов проти України” (заява № 65518/01; пункт 89), “Проніна проти України” (заява № 63566/00; пункт 23) та “Серявін та інші проти України” (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до пунктів 1,4 частини 1 статті 317 КАС України   підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
За таких обставин апеляційний суд вважає, що оскільки судом першої інстанції при вирішенні справи частково не вірно застосовані норми матеріального права, апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції – змінити, а саме  в частині суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку. 
На підставі викладеного, керуючись ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2023 року в адміністративній справі №280/5565/23  – задовольнити частково. 
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2023 року в адміністративній справі №280/5565/23 – змінити. 
Змінити в абзаці другому резолютивної частини рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2023 року в адміністративній справі №280/5565/23 цифри та слова «за період з 28 травня 2019 року по 16 травня 2023 року, але не більш як за шість місяців, у розмірі 50 550,17 грн (п`ятдесят тисяч п`ятсот п`ятдесят гривень 17 коп.)» цифрами та словами «за період з 28 травня 2019 року по 16 травня 2023 року у розмірі 243491,65 грн (двісті сорок три тисячі чотириста дев`яносто одна гривня 65 копійок)». 
В іншій частині рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2023 року в адміністративній справі №280/5565/23   - залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та не підлягає касаційному оскарженню до Верховного Суду, крім випадків, встановлених п.2 ч.5    ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України. 
   
Головуючий - суддя                                                                      С.В. Білак 

                               суддя                                                                      С.В. Чабаненко 

                               суддя                                                                      І.В. Юрко