ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5804/24 Справа № 199/1359/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - ПОДОРЕЦЬ О. Б. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

04 грудня 2024 року        Дніпровський Апеляційний суд у складі:                  головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
               суддів        - Свистунової О.В., Пищиди М.М., 
               за участю секретаря – Кошари О.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ майна 
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на рішення Амур - Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2024 року, - 
В С Т А Н О В И В:

10 лютого 2023 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ майна. В обґрунтування позову посилалася на те, що, починаючи з 20.07.2016 року сторони по справі почали проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу у квартирі АДРЕСА_1 . Сторони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, робили спільні покупки, тобто фактично жили як подружжя. Позивач з власних коштів оплачувала комунальні послуги. 23.12.2016 року сторони зареєстрували шлюб, у якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_3 . 16.11.2016 року, за місяць до весілля, позивач та відповідач під час спільного проживання однією сім`єю за спільні кошти придбали частину житлового будинку та земельну ділянку, розташовані за адресою – АДРЕСА_2 . З цього часу сторони почали проживати в придбаному будинку. За таких обставин, позивач просить суд - встановити факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 20.07.2016 року по 23.12.2016 року, поділити спільне нажите майно – частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом визнання права власності за кожним із сторін по частині та визнати право власності за кожним по частині на земельну ділянку кадастровий номер 1210100000:01:445:0005 за адресою – АДРЕСА_2 , стягнути з відповідача судові витрати (том 1 а.с.1-2).

Рішенням Амур - Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2024 року у задоволенні позову  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ майна - відмовлено (том 1 а.с.249-251) .

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі (том 2 а.с.1-5). 

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення. 

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 23 грудня 2016 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданого Красногвардійским районним у місті Дніпропетровську відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №1625 (том 1 а.с.14).
Від шлюбу сторони мають малолітню дитину - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження (том 1 а.с.15).
Шлюб між сторонами розірвано рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 лютого 2023 року у справі № 199/8771/22. Рішення суду набрало законної сили 13 березня 2023 року.
16 листопада 2016 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу частини домоволодіння АДРЕСА_2 та земельну ділянку площею 0,0324 га, розташовану за тією ж адресою, що підтверджується договорами купівлі-продажу від 16.11.2016 року, посвідченими приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кучмій Н.В. та зареєстрованими у реєстрі за №№ 3619 та 3625 відповідно (том 1 а.с.54-55, 56, 57-58, 59).

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведений факт того, що вони проживали однією сім`єю з ОСОБА_2 в період з 20.07.2016 року по 23.12.2016 року без реєстрації шлюбу та вели спільне господарство, а надані позивачем докази не є достатніми для встановлення зазначеного факту, з урахуванням зазначеного вимоги позивача не підлягають задоволенню. 

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції. 
Так, відповідно до вимог ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
З позовних вимог вбачається, що між сторонами виник спір з цивільних правовідносин, до яких застосовуються положення Цивільного кодексу України та Сімейного Кодексу України.
Згідно до ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.
Згідно з частиною першою статті 36 СК України, шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
При застосуванні статті 74 СК України, слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.
Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.
Встановлення факту проживання з особою однією сім`єю без реєстрації шлюбу можливе лише у випадку доведення позивачем фактів ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, а також інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин (ВС у справах № 588/350/15, 755/18012/16, 643/6799/17, 369/3338/17).
У постанові від 17 червня 2020 року, справа №755/18012/16, Верховний Суд зробив правовий висновок, що обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім факту спільного проживання, є ведення спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.
Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивачки, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю (Постанова Верховного Суду від 15 серпня 2020 року у справі №588/350/15).
Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно.
Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всіх ознак, що притаманні наведеному визначенню.
Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти.
Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини Постанова Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі №643/6799/17.
Також, слід звернути увагу на правовий висновок, викладений в Постанові Верховного Суду від 10 вересня 2020 року у справі №369/3338/17, де суд вказав, що за приписами частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.
Отже, необхідно довести належними та допустимими доказами сукупність наступних фактів: ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю.
Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.
Конституційний суд України у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» визначає, що членами сім`ї військовослужбовця є, зокрема, особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з військовослужбовцем у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин (абз.5 п. 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03.06.1999 року).
Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки (постанова Верховного Суду від 23.05.2020 року у справі №686/8440/16-ц, провадження №61-15699св19).
Обов`язковою умовою для визнання чоловіка та жінки такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільної участі у придбанні майна для спільного користування, у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин (постанова Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі № 695/1732/16-ц, провадження № 61-38901св18).
Доказуванню може підлягати і віднесення майна померлого до об`єктів права спільної сумісної власності чоловіка та жінки, які перебували у фактичних шлюбних відносинах:
Саме перебування у шлюбних відносинах без установлення факту ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними (постанова Верховного Суду України від 23.09.2015 року у справі № 6-1026цс15);
Вирішуючи питання щодо правового режиму майна набутого за час проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності (постанова Верховного Суду від 15 червня 2020 року у справі № 359/8985/17, провадження № 61-41967св18);
Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст.74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у період, протягом якого було придбано спірне майно (постанова Верховного Суду України від 20.02.2012 року у справі № 6-97цс11).

Як вбачається із матеріалів справи, на підтвердження своїх доводів позивач ОСОБА_1 надала суду наступні докази: Акт про проживання від 13.09.2023 року, складений ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , в якому вказано, що сторони проживали однією сім`єю в будинку АДРЕСА_2 з листопада 2016 року по листопад 2022 року включно; Акт про встановлення факту проживання від 27 вересня 2023 року, складений ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , в якому вказано, що в квартирі АДРЕСА_1 з липня по першу половину листопада 2016 року постійно проживали: ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 ; квитанції про оплату комунальних послуг (том 1 а.с.154-159, 161, 162). Також за клопотанням ОСОБА_1 судом були допитані свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 .

Що стосується часу проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу після 16 листопада 2016 року (часу придбання спірного нерухомого майна) по АДРЕСА_2 , судом 1 інстанції зазначено, що дані обставини визнані відповідачем, а отже доказуванню в силу ч.1 ст.82 ЦПК України, не підлягають.
Проте, на переконання суду, даний факт не має правового значення для визнання спірного нерухомого майна спільним майном ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Судом першої інстанції встановлено, що акт про проживання від 27.09.2023 року (том 1 а.с.162) не містить жодних відомостей, на підставі яких особами, що його підписали, встановлено обставини, викладені в цьому акті, зокрема, в чому саме полягало проживання однією сім`єю. При цьому, доказів того, що цей акт складений саме тими особами, які в ньому зазначені, до суду не надано, фактично вказаний акт є письмовими показами свідків, особи яких належним чином не підтверджені.
З осіб, які підписали акт від 27.09.2023 року допитано в якості свідка ОСОБА_10 , який суду показав, що проживає по АДРЕСА_3 . Влітку 2016 року декілька разів бачив ОСОБА_2 з ОСОБА_19 , як вони виходили з під`їзду, здалося, що між ними романтичні відносини. ОСОБА_20 представив Олену, як дружину. У квартирі ОСОБА_2 по АДРЕСА_4 , він ніколи не був, про їхній побут нічого сказати не може.
Інші особи, які підписали Акт про встановлення факту проживання від 27.09.2023 ( том 1 а.с.162) не були заявлені позивачем як свідки.

Отже, суд 1 інстанції дійшов до правильного висновку, що акт про проживання від 27 вересня 2023 року не може бути взятий судом до уваги, як належний та допустимий доказ.

Щодо сплати комунальних послуг, то суд 1 інстанції зазначає, що, як визнали сторони у судовому засіданні, за наданими квитанціями було сплачено борги перед продажем квартири. Відповідач ОСОБА_2 пояснив, що в подальшому ці кошти він повернув ОСОБА_1 .

Однак, позивач ОСОБА_1 не довела суду, що витрачені нею кошти на оплату комунальних послуг – водопостачання за вересень-жовтень 2016 року, ліфт за жовтень 2016 року, послуги ЖРЕП за жовтень 2016 року, вивіз сміття за жовтень 2016 року, теплопостачання за вересень 2016 року (а.с.154-158), були частиною спільного з ОСОБА_2 бюджету. Так, для суду слушними є доводи самої ОСОБА_1 , що оплачені кошти є її особистими.
Щодо пояснень ОСОБА_1 про спільний відпочинок у ОСОБА_21 та поїздки у відрядження разом з ОСОБА_2 , які на думку позивача, є підтвердженням факту проживання сторін однією сім`єю без укладення шлюбу, то дані обставини належними та допустимими доказами не підтверджені. Зняття коштів із карточки ОСОБА_1 у Бердянську не доводить спільного проживання сторін. Крім того, позивачем ОСОБА_1 надано інформацію АТ КБ «Приватбанк» про рух коштів на її карточці щодо придбання нею продуктів харчування, побутової хімії, ліків у магазинах та аптеках розташованих на проспекті Миру один-два рази на місяць у вересні-жовтні 2016 року та поповнення зі своєї банківської картки мобільного телефону відповідача не доводить факт спільного проживання сторін та наявність спільного бюджету.

Що стосується доводів позивача ОСОБА_1 про придбання домоволодіння та земельної ділянки по АДРЕСА_2 за спільні кошти ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , то доказів цим обставинам суду не надано.
Суд критично віднісся до показів свідка ОСОБА_18 , оскільки вона є рідною матір`ю позивача, а отже є зацікавленою особою. Доказів передачі ОСОБА_1 грошових коштів для придбання спірного нерухомого майна, як то розписка, договір дарування, суду не надано.

Крім того, умовами договорів купівлі-продажу частини домоволодіння АДРЕСА_2 та земельну ділянку площею 0,0324 га, розташовану за тією ж адресою, посвідчених 16.11.2016 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кучмій Н.В. та зареєстрованих у реєстрі за №№ 3619 та 3625 відповідно, передбачено, що покупець ( ОСОБА_2 ) у шлюбі не перебуває, гроші, які витрачаються на придбання нерухомого майна є його особистою власністю. Продавцю ці обставини відомі, що підтверджується заявою яка знаходиться у справах нотаріуса (а.с.54-55, 56, 57-58, 59).

Також, відповідачем ОСОБА_2 до суду надано договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , про продаж сім`єю Колотило зазначеної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Тимофєєвою А.О., зареєстрований за №1148 (а.с.172-173). Суд вважає слушними доводи саме ОСОБА_2 , що спірний будинок і земельна ділянка була ним придбана за кошти, які були отримані від продажу квартири АДРЕСА_1 .

Оцінюючи вищезазначені докази, суд також зауважує на тому, що факт спільного відпочинку сторін, спільні поїздки у відрядження, пересилання коштів на рахунок, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні подружжю. Таким чином, предметом доказування у справах про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.
Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 686/15993/21, від 09 листопада 2022 року у справі № 753/10315/19, від 16 листопада 2022 року у справі № 199/3941/20.
Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі (постанова Верховного Суду від 26 травня 2022 року у справі № 362/3705/20).
Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Належним чином оцінивши подані сторонами докази та врахувавши пояснення свідків, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем не надано беззаперечних доказів для встановлення факту проживання однією сім`єю у період з 20.07.2016 року по 23.12.2016 року.

Доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, власним тлумаченням норм права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції. Крім того, вказані доводи були предметом розгляду у суді першої інстанції та судом першої інстанції їм було надано обґрунтовану оцінку, а тому вони додатковому правовому аналізу не підлягають.

Згідно з частиною першою статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення – без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу   ОСОБА_1 - залишити без задоволення. 

Рішення  Амур - Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2024 року - залишити без змін. 

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: