ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 жовтня 2024 року	Львів	Справа № 380/2645/22 пров. № А/857/14319/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                                  Коваля Р. Й.,
суддів                                                                       Гуляка В. В.,
                                                                                 Ільчишин Н. В.,

розглянувши у письмовому провадженні у м. Львові апеляційні скарги ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_1 ) та ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 липня 2023 року (ухвалене у порядку письмового провадження у м. Львові суддею Желік О. М.) в адміністративній справі № 380/2645/22 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії, 
                                                       В С Т А Н О В И В :

У лютому 2022 року ОСОБА_1 (далі також – позивач) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із вказаним позовом, в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо не проведення своєчасного та повного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 та не нарахування та не виплату ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з 02.08.2018 по 22.12.2021 при проведенні розрахунку;
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з 02.08.2018 до дня фактичного розрахунку 22.12.2021.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач порушив вимоги Кодексу законів про працю України, оскільки не виплатив позивачу всіх належних йому сум при звільненні. Таким чином, позивач вважає, що існують достатні правові підстави для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 02.08.2018 по 22.12.2021.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 18.07.2023 відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду, позовну заяву ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії в частині позовних вимог про нарахування та виплату на користь позивача середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням виплачених сум одноденного грошового забезпечення за серпень 2018 року та одноразової допомоги при звільненні (виплаченої 10.08.2018), компенсації за неотримане речове майно (виплаченої 26.01.2019), компенсації за невикористану додаткову відпустку учасника бойових дій (виплаченої 28.04.2020), індексації грошового забезпечення (виплаченої 15.04.2021), допомоги на оздоровлення за 2016 та 2017 роки (виплаченої 28.10.2021), індексації грошового забезпечення (виплаченої 25.11.2021) та індексації грошового забезпечення (виплаченої 15.12.2021) залишено без розгляду. 

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 19 липня 2023 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_1 ) на користь   ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 2034,18 грн. 

Не погодившись із цим рішенням, його оскаржили ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) та ОСОБА_1 , які вважають, що рішення суду першої інстанції прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а також з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Тому просять скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення.

ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає те, що за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час вимушеного прогулу, не своєчасний розрахунок при звільненні, за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час вимушеного прогулу, не своєчасний розрахунок при звільненні, не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника.

ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції а позов задовольнити в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, які належить йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а середній заробіток стягується за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Позивач вважає, що в справі про стягнення середнього заробітку юридично значимими фактами є звільнення позивача з військової служби, яке мало 01.08.2018 та фактичний остаточний розрахунок у зв`язку зі звільненням, проведений відповідачем виплатою 14.02.2022 крайньої суми. Зазначає, що виплати належних позивачу сум у проміжок часу між датою звільнення та датою розрахунку 14.01.2022 у контексті роз`яснень Конституційного Суду України за рішенням від 22.02.2012 № 4-рп/2012 не вказують, що відповідач, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Позивач та відповідач своїми процесуальними правами на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до частини 4  статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України  (далі  КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у зв`язку з розглядом справи у письмовому провадженні фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг у їх сукупності, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом, та видно з наказу голови Державної прикордонної служби України від 25.07.2018 № 687-ос полковника ОСОБА_1 було звільнено з військової служби в запас за підпунктом “а” (у зв`язку із закінченням строку контракту) п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”.
Як видно з витягу з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 № 203-ос “По особовому складу” від 01.08.2018 ОСОБА_1 був виключений зі списків особового складу загону, знятий зі всіх видів забезпечення. 

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 22.04.2021 у справі 380/2133/21 (залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05.10.2021) визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_4 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо нарахування ОСОБА_1 допомоги на оздоровлення в лютому 2016 року у розмірі 7625,70 грн, та в серпні 2017 року в розмірі 9144,35 грн, передбаченої п. 1 ст. 10-1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” без урахування у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889.
Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_5 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 недоплачену допомогу на оздоровлення у лютому 2016 року та у серпні 2017 року з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889.
Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_4 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період із липня 2015 року по 01.12.2015.
Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_5 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період із липня 2015 року по 01.12.2015.
Визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_4 (військова частина НОМЕР_1 ) в частині нарахування ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період із грудня 2015 року до березня 2018 року із застосуванням базового місця для нарахування індексації вересня 2013 року та лютого 2016 року.
Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_5 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період із грудня 2015 року по березень 2018 року із застосуванням базового місця (місяця, з якого починається обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення) - січня 2008 року.
Визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_4 (військова частина НОМЕР_1 ) в частині нарахування ОСОБА_1 з березня 2018 року по 01.08.2018 індексації грошового забезпечення без урахування розміру індексації, яка склалася на березень 2018 року, та без урахування підвищення доходу і різниці між сумою індексації та розміром підвищення доходу. 
Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_5 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період із березня 2018 року по 01.08.2018 включно з врахуванням розміру індексації, яка склалася на березень 2018 року, та з урахуванням підвищення доходу і різниці між сумою індексації та розміром підвищення доходу.

Відповідач на виконання вищевказаного рішення суду 23.12.2021 нарахував і виплатив позивачу кошти в сумі 1536,45 грн (грошова допомога на оздоровлення). 
Також відповідач на виконання вищевказаного рішення суду 14.02.2022 здійснив доплату позивачу коштів в сумі 1225,86 грн (індексація грошового забезпечення).
Позивач виходячи з наявності підстав для стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, звернувся з відповідним позовом до суду.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що з урахуванням принципу справедливості та співмірності, суд першої інстанції дійшов висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути перерахований та виплачений позивачу у розмірі 2034,18 грн (1337,04 + 697,14) з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частини першої статті 47 Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 вказаного Кодексу.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Частиною першою статті 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 зазначеного Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Відтак, обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значущі обставини, як виплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто, за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене у вказаній статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.
Згідно частини другої статті 117 КЗпП України якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору.
Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.
У разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

Судом першої інстанції вірно зазначено, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 вказаного Кодексу.

Аналогічна правова позиція відображена Верховним Судом у постанові від 30.10.2019 у справі № 806/2473/18.

Апеляційний судом встановлено, що позивача виключено зі списків особового складу частини 01.08.2018.
23.12.2021 відповідач здійснив виплату позивачу грошової допомоги на оздоровлення у розмірі 1536,45 грн та 14.02.2022 здійснив виплату позивачу індексації грошового забезпечення у розмірі 1225,86 грн.
Разом з тим, враховуючи те, що позивача виключено зі списків особового складу частини з 01.08.2018, відповідач повинен нарахувати та виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, починаючи з 02.08.2018.

Згідно пункту 7 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260, за службу понад установлений службовий час, у дні відпочинку, святкові, вихідні та неробочі дні грошове забезпечення військовослужбовцям додатково не виплачується. Розмір грошового забезпечення, що належить військовослужбовцю не за повний календарний місяць, визначається шляхом множення середньоденного розміру грошового забезпечення на кількість календарних днів, прослужених військовослужбовцем у цьому місяці. При цьому середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

Відтак, при визначенні середньоденного розміру грошового забезпечення військового необхідно використовувати календарні дні.

При вирішення питання щодо періоду заборгованості суд виходить з того, що розрахунок з позивачем здійснено 23.12.2021 та 14.02.2022.
Період з 02.08.2018 по 22.12.2021 є періодом, за який відповідач повинен виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні щодо виплати суми 1536,45 грн грошової допомоги на оздоровлення, та який становить 1238 календарні дні.
Період з 02.08.2018 по 13.02.2022 є періодом, за який відповідач повинен виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні щодо виплати суми 1225,86 грн індексації грошового забезпечення, та який становить 1291 календарний день.

Згідно пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі – Порядок № 100) середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Пунктом 8 Порядку № 100 передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.
Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як видно з архівних відомостей з січня 2018 року по грудень 2018 року, розмір грошового забезпечення позивача за останні два місяці перед звільненням (червень 2018 року та липень 2018 року) становить 33 066,80 грн.
Тому, середньоденний заробіток позивача становить 542,07 грн (33066,80 грн/61 календарний день). Середній заробіток за час затримки розрахунку щодо сум грошової допомоги на оздоровлення становить 671082,66 грн (542,07 грн * 1238 календарних днів). Середній заробіток за час затримки розрахунку щодо сум індексації грошового забезпечення становить 699 812,37 грн (542,07 грн * 1291 календарних днів).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, зазначила, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
З урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. При вирішенні цього питання суд враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, дії відповідача щодо її виплати.
Аналогічна правова позиція відображена Касаційним адміністративним судом під час вирішення справи № 806/2473/18 і наведений в постанові від 30.10.2019.

Істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає: 1536,45 грн (виплачена допомога на оздоровлення) / 671082,66 грн (середній заробіток за весь час затримки розрахунку) *100 = 0,002 %.
Сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 0,002 % становить: 542,07 грн (середньоденна заробітна плата позивача) * 0,002 % = 1,08 грн; 1,08 грн * 1238 (кількість днів затримки розрахунку) = 1337,04 грн.
Середній заробіток за час затримки розрахунку щодо виплати сум грошової допомоги на оздоровлення становить 1337,04 грн. Істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає: 1225,86 грн (індексація грошового забезпечення) / 699 812,37 грн (середній заробіток за весь час затримки розрахунку) *100 = 0,001 %.
Сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 0,001 % становить: 542,07 грн (середньоденна заробітна плата позивача) * 0,001 % = 0,54 грн; 0,54 грн. * 1291 (кількість днів затримки розрахунку) = 697,14 грн.
Середній заробіток за час затримки розрахунку щодо виплати сум індексації грошового забезпечення становить 697,14 грн.
За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що з урахуванням принципу справедливості та співмірності, суд дійшов висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути перерахований та виплачений позивачу у розмірі 2034,18 грн (1337,04 + 697,14) з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Апеляційний суд відхиляє решту доводів апелянта, які наведені у поданих апеляційних скаргах, оскільки такі на правильність висновків суду не впливають, а, відтак, не можуть покладатися в основу скасування чи зміни оскарженого судового рішення.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно та повно встановив обставини справи, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків судового рішення, а тому підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційні скарги на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст. 229, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

                                                   П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_1 ) та ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від  19 липня 2023 року в адміністративній справі № 380/2645/22 – без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	Р. Й. Коваль 	
судді	 	В. В. Гуляк 	
 	 	Н. В. Ільчишин