ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9453/24 Справа № 175/3117/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Білоусова О. М. Суддя у 2-й інстанції - Гапонов А. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       03 грудня 2024 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Гапонова А.В.
суддів Новікової Г.В., Никифоряка Л.П.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у м. Дніпро цивільну справу за позовом Акціонерного Товариства Комерційний Банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, 
- за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»,
на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27 червня 2024 року,- 

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ
21.10.2022 року АТ КБ «Приватбанк» звернувся з позовом до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області  до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , який було уточнено, обгрунтовуючи його тим, що 21.12.2007 року АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір №106267, згідно умов якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 15 000, 00 доларів США, а відповідач повинен був їх повернути у строк до 21.12.2012 року. В забезпечення виконання зобов`язань основного договору між позивачем та  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір поруки. ОСОБА_1 свої зобов`язання за основним договором не виконав. Тому позивач після уточнення своїх позовних вимог просив стягнути з  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та  ОСОБА_3  заборгованість за кредитним договором, яка складається з 3% річних від простроченої суми.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ СУДОВОГО РІШЕННЯ
Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27 червня 2024 року у задоволенні позовних вимог Акціонерного Товариства Комерційний Банка «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості відмовлено.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ
30.08.2024 року надійшла апеляційна скарга АТ КБ «Приватбанк», в якій ставиться вимога про скасування рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27 червня 2024 рокута ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі. 
В обґрунтуванні апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що вимога про стягнення 3% річних є задавненою, оскільки вказане не відповідає дійсним обставинам справи, а саме рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 квітня 2013 року боржниками не виконане.

АРГУМЕНТИ ІНШИХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст.360 ЦПК України не надходило. 

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи у порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України  апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи на те, що дана справа є малозначною,  ціна позову  складає 41374,59 грн., що менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч.4 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги в межах апеляційного оскарження, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено.
21.12.2007 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №106267, згідно умов якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 15 000, 00 доларів США, а відповідач повинен був їх повернути у строк до 21.12.2012 року.
В забезпечення виконання зобов`язань основного договору між позивачем та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір поруки.
АТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобов`язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме видав відповідачу кредит у розмірі 15 000, 00 Доларів США.
В порушення умов кредитного Договору відповідач свої зобов`язання не виконав, а саме не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановленому Договором порядку та строки.
Позивач просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за період з 23.02.2019 по 23.02.2022 року, яка складаються з 3% річних від простроченої суми в розмірі 1 159, 00 доларів США.
Сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Судом встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 квітня 2013 року було задоволено позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» та стягнуто солідарно з відповідачів заборгованість за кредитом у розмірі 32 873, 60 доларів США.
Постановою Касаційного цивільного суду Верховного суду від 23.11.2022 року по справі № 285/3536/20 вбачається наступна позиція.
Зарахування, яке є по своїй суті замінником належного виконання зобов`язання, не має створювати механізм обходу заборони передбаченої в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України. Така заборона стосується випадку, коли кредитор ініціює зарахування за задавненою вимогою. У такому разі кредитор за допомогою зарахування може обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору в межах пред`явленої позовної вимоги кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, і яка дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності.
Очевидно, що аналогічний підхід для охорони інтересів боржника при задавненому зобов`язанні має бути й стосовно 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу в задавненому зобов`язанні. Пред`явлення кредитором, при існуванні задавненої вимоги, тільки позову про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат, дозволяє кредитору обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності. Тобто складається доволі нерозумна ситуація: зі спливом позовної давності і неможливістю захисту задавненої вимоги кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги і без можливості боржнику заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги;
Приватне право не може допускати ситуацію за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат. Оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовну давність, а кредитору надає можливість обійти застосування до задавненої вимоги позовної давності. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги.
Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити.
З такими висновками погоджується й колегія суддів апеляційного суду, оскільки ці висновки ґрунтуються на ретельному аналізу доказів, що є у матеріалах цивільної справи.
Доводи апеляційної скарги спростовуються тим, що кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги.
Оскільки, рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 квітня 2013 року вже було задоволено позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» та стягнуто солідарно з відповідачів заборгованість за кредитом у розмірі 32 873, 60 доларів США, то до даних правовідносин необхідно застосувати сплив строку позовної давності. 
Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга не підлягає задоволенню. 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ
Судом першої інстанції на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи та правильно застосовано норми матеріального права.
Недоліків, які призводять до порушення основних принципів цивільного процесуального судочинства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі, та впливають на суть ухваленого рішення під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не встановлено.
Таким чином, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд повно і всебічно перевіривши обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову у відповідності з нормами матеріального права та з дотриманням норм процесуального права. 
Згідно з ч.1 ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ухвалене судом рішення відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України, підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги не вбачається.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області  від 27 червня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

       Судді: