Номер провадження: 22-ц/813/4635/24
Головуючий у першій інстанції Анісімова Н.Д.
Номер провадження: 22-ц/813/4637/24
Головуючий у першій інстанції Гайда-Герасименко О.Д.
Номер провадження: 22-ц/813/4638/24 
Справа № 495/6465/17
Головуючий у першій інстанції Мишко В.В.
Доповідач Дришлюк А. І.
Категорія 19

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.11.2024 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М.,
при секретарі судового засідання Нечитайло А.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13 жовтня 2017 року, на додаткове рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 11 грудня 2017 року та на ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23 січня 2018 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення боргу 1000000 грн,

ВСТАНОВИВ:

29 серпня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та просив суд:
- стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 суму боргу за розпискою від 10 січня 2017 року у розмірі 1000000 (один мільйон) грн;
- стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір;
- визнати дійсним договір поруки.
Свої позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтовував тим, що 10 січня 2017 року він надав у борг ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 1 000 000 (один мільйон) грн на 6 місяців з терміном повернення не пізніше 10 липня 2017 року, про що була складена розписка. Проте, як зазначав позивач, ОСОБА_4 вчасно борг не повернув, продовжує користуватися грошима без правових підстав та не виконав своє грошове зобов`язання перед ОСОБА_2 . Позивач також вказував, що в забезпечення виконання зобов`язання між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір поруки від 10 січня 2017 року (а.с. 2-3).
13 жовтня 2017 року рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області (головуючий - суддя Анісімова Н.Д.) позовну заяву ОСОБА_2 задоволено у повному обсязі; стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 суму боргу за розпискою та договором поруки від 10 січня 2017 року в розмірі 1 000 000 (один мільйон) грн, а також суму сплаченого судового збору 640 грн (а.с. 16-17).
28 листопада 2017 року від ОСОБА_2 надійшла заява про ухвалення додаткового рішення в даній справі, в якій позивач зазначив, що позовні вимоги були задоволені у повному обсязі, однак в резолютивній частині не зазначено, що договір поруки визнано дійсним (а.с. 18).
11 грудня 2017 року додатковим рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області (головуючий - суддя Гайда-Герасименко О.Д.) заяву ОСОБА_2 задоволено, вирішено доповнити рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13 жовтня 2017 року та викласти резолютивну частину рішення в наступній редакції:
«Стягнути солідарно з ОСОБА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , місце мешкання: АДРЕСА_1 , ОСОБА_4 , місце мешкання: АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_2 , місце мешкання: АДРЕСА_3 суму боргу за розпискою та договором поруки від 10 січня 2017 року у розмірі 1000000 грн..
Стягнути солідарно з ОСОБА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , місце мешкання: АДРЕСА_1 , ОСОБА_4 , місце мешкання: АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_2 , місце мешкання: АДРЕСА_3 сплачений судовий збір у розмірі 640 грн.
Визнати дійсним договір поруки» (а.с. 24-25).
15 грудня 2017 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 подали до суду заяву про встановлення способу і порядку виконання рішення, в якій зазначили, що сторони погодили спосіб погашення боргу, а саме, що ОСОБА_3 передає в рахунок погашення боргу в розмірі 1000000 грн в порядку ст. 600 ЦК України, а ОСОБА_2 приймає у власність 49/100 частин цегельного заводу, розташованого за адресою: АДРЕСА_4 . З огляду на це, сторони просили встановити спосіб і порядок виконання рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області в цивільній справі №495/6465/17 шляхом передачі ОСОБА_3 в рахунок погашення боргу в розмірі 1000000 грн в порядку ст. 600 ЦК України ОСОБА_2 у власність 49/100 частин цегельного заводу, розташованого за адресою: АДРЕСА_4 , а також визнати за ОСОБА_2 право власності на 49/100 частин цегельного заводу, розташованого за адресою: АДРЕСА_4 (а.с. 26-27).
22 грудня 2017 року від сторін надійшла заява про залишення заяви про встановлення способу і порядку виконання рішення без розгляду (а.с. 38).
02 січня 2018 року ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області (головуючий - суддя Прийомова О.Ю) заяву ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення способу і порядку виконання рішення залишено без розгляду (а.с. 40).
11 січня 2018 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 повторно подали до суду заяву про встановлення способу і порядку виконання рішення, в якій просили: встановити спосіб і порядок виконання рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області в цивільній справі №495/6465/17 шляхом передачі ОСОБА_3 в рахунок погашення боргу в розмірі 1000000 грн в порядку ст. 600 ЦК України ОСОБА_2 у власність 49/100 частин цегельного заводу, розташованого за адресою: АДРЕСА_4 , а також визнати за ОСОБА_2 право власності на 49/100 частин цегельного заводу, розташованого за адресою: АДРЕСА_4 (а.с. 42-43).
23 січня 2018 року ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області заяву ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 задоволено (а.с. 65-66).
07 березня 2024 року канцелярією Одеського апеляційного суду зареєстровано апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13 жовтня 2017 року, на додаткове рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 11 грудня 2017 року та на ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23 січня 2018 року. В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що він на підставі заяви від 02 липня 2005 року, посвідченої приватним нотаріусом Заставнівського районного нотаріального округу Чернівецької області Бурдейним Ю.І., та рішення зборів засновників Приватного підприємства «Добринівський цегельний завод» від 02 липня 2005 року є засновником підприємства «Добринівський цегельний завод» та йому належить 49% статутного капіталу підприємства. При цьому, апелянт повідомляє, що 23 січня 2024 року він звернувся до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Дімітрової Т.А. для отримання нотаріальних послуг. З листа приватного нотаріуса №141/01-16 від 23 січня 2024 року апелянтові стало відомо, що в Реєстрі прав власності на нерухоме майно наявний запис про реєстрацію права власності на 49/100 часток цегельного заводу, що розташований за адресою: АДРЕСА_4 , за ОСОБА_2 на підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області у справі №495/6465/17 від 23 січня 2018 року. Апелянт наголошує на тому, що право власності ОСОБА_3 на цегельний завод ніколи не було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а тому неможливо встановити від кого було здійснено перехід частки у праві власності на цегельний завод, неможливо встановити власників цегельного заводу, а також існує невідповідність відомостей, що наявні у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно. Крім того, апелянт зауважує, що оскільки договором поруки передбачався перехід права власності на нерухомість суд першої інстанції при розгляді даної справи зобов`язаний був з`ясувати обставини чи належить вказана нерухомість відповідачці, однак таких дій не здійснив. З огляду на викладене та враховуючи, що спірне нерухоме майно з 2010 року, як вказує апелянт, є його власністю, оскаржуваними рішеннями Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області вирішено питання про права та обов`язки апелянта, однак останнього до участі у справі залучено не було. Також апелянт вказує на те, що у даній справі не підтверджено жодним належним та допустимим доказом наявності обставин, які б ускладнювали виконання рішення, а також відсутні докази неможливості виконання рішення суду. При цьому, апелянт вважає, що оскаржуваною ухвалою змінено саме рішення суду по суті справи, що є порушенням цивільно-процесуального законодавства. З огляду на викладене в апеляційній скарзі, апелянт просить скасувати рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13 жовтня 2017 року в частині солідарного стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 суми боргу за договором поруки від 10 січня 2017 року в розмірі 1000000 грн, додаткове рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 11 грудня 2017 року та ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23 січня 2018 року (а.с. 67-74).
30 квітня 2024 року ОСОБА_2 через підсистему «Електронний суд» подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що оскаржувані рішення не стосуються прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків скаржника (апелянта) ОСОБА_1 , оскільки останній не є учасником правовідносин позики, ні стороною договору поруки, які були предметом розгляду у даній справі. Окрім того, позивач повідомив, що на момент постановлення ухвали Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23 січня 2018 року про встановлення порядку та способу виконання рішення ОСОБА_1 не був власником майна, яке було передано позивачу ОСОБА_2 відповідачем ОСОБА_3 в рахунок погашення боргу, а саме 49/100 частин цегельного заводу, що розташований за адресою: АДРЕСА_4 . З цього приводу, позивач зазначає, що у провадженні Приморського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа №2-4057/11 про стягнення боргу, відповідачем у якій був ОСОБА_1 та 14 листопада 2013 року в цій справі була постановлена ухвала, якою встановлено порядок і спосіб виконання мирової угоди між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , затвердженої ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 04 лютого 2011 року, шляхом передачі ОСОБА_1 в рахунок погашення боргу в розмірі 300000 дол. США в порядку ст. 600 ЦК України ОСОБА_5 у власність 49/100 частин цегельного заводу, що розташований за адресою: АДРЕСА_4 , які належать ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 02 червня 2010 року, а також визнано за ОСОБА_5 право власності на вищезазначений об`єкт нерухомості. Тому, позивач просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 та залишити без змін оскаржувані судові рішення (а.с. 193-196).
З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 10, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці, тимчасово відряджені до Одеського апеляційного суду), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи по незалежним від суду причинам.
У судове засідання 24 жовтня 2024 року сторони не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Так, позивач ОСОБА_2 та його представник адвокат Грошева Катерина Олександрівна є користувачами підсистеми «Електронний Суд», у зв`язку з чим судові повістки направлялися їм в Електронний кабінет (а.с. 225-225 зворот). Повідомлення про дату, час та місце розгляду справи відповідачів відбувалося за допомогою засобів поштового зв`язку. Судова повістка, адресована ОСОБА_4 , була повернута до Одеського апеляційного суду із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», а судова повістка адресована ОСОБА_3 - «за закінченням терміну зберігання». Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу на те, що повідомлення відповідачів про наявність апеляційного провадження у даній справі здійснювала і сторона позивача, що, зокрема, підтверджується направленням учасникам справи копії відзиву на апеляційну скаргу (а.с. 200-201 зворот). 
Апеляційний суд також зауважує, що відповідно до п. 1.2.3 Правил організації ефективного цивільного судочинства (далі - Правила), затверджених рішенням Ради суддів України № 14 від 28.02.2020 (https://oda.court.gov.ua/sud4813/inshe/1/) суд повідомляє сторони та їх представників шляхом надіслання судової повістки, смс-повідомлення, листом, телефоном, факсом чи електронною поштою. Крім того, суд має право визнати сторону повідомленою з використанням електронного списку судових справ, призначених до розгляду на офіційному сайті суду у разі, якщо за обставинами справи вказана сторона ініціювала відповідну стадію процесу (подавала позов, апеляційну скаргу), або була присутня в судовому засіданні, або не була присутня в судовому засіданні, проте достеменно знала про його призначення, зокрема, подавала клопотання про його відкладення. Коли суд приймає рішення щодо сповіщення учасників справи, за потреби він також встановлює, яка саме сторона повинна виконати ту чи іншу процесуальну дію, та визначає строк, у який вона повинна це зробити.
Зважаючи на те, що апелянт є ініціатором процесу на даній стадії, що покладає на нього відповідний обсяг процесуальних обов`язків та процесуальних ризиків у випадку вчинення чи не вчинення відповідних процесуальних дій, враховуючи наявні матеріали справи та положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України (неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи), апеляційний суд ухвалив провести розгляд справи за відсутності сторін.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали цивільної справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга частково підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що вимога позивача щодо стягнення з відповідачів суми заборгованості у розмірі 1000000 гривень є повністю обґрунтованою та правомірною, у зв`язку з чим задовольнив позов та стягнув солідарно з відповідачів на користь позивача суму боргу за розпискою та договором поруки від 10 січня 2017 року в розмірі 1000000 гривень (а.с. 17). Приймаючи оскаржуване додаткове рішення, суд першої інстанції виходив з того, що у судовому рішенні не розглянуті всі позовні вимоги, а саме стосовно визнання дійсним договору поруки, а тому задовольнив заяву про ухвалення додаткового рішення та доповнив резолютивну частину рішення від 13 жовтня 2017 року, виклавши її в новій редакції (а.с. 24-25). Постановляючи оскаржувану ухвалу, якою встановлено спосіб і порядок виконання рішення суду, суд першої інстанції виходив з того, що за твердженням заявників, на даний час ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не можуть повернути ОСОБА_2 суму боргу і тому між ними, в рамках ухваленого судового рішення досягнуто домовленості щодо способу погашення боргу шляхом передачі ОСОБА_3 в рахунок погашення боргу в порядку ст. 600 ЦК України у власність ОСОБА_2 49/100 частин цегельного заводу, що розташований за адресою: АДРЕСА_4 (а.с. 66).
За ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. При цьому, згідно з ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Апеляційний суд, частково задовольняючи апеляційну скаргу, вважає за потрібне зазначити наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Законодавець визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків. На відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.
При цьому, судове рішення, оскаржуване незалученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є заявник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що випливають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.
З огляду на наведені норми закону право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі в справі, проте ухвалене судом рішення певним чином впливає на їхні права та обов`язки, завдає шкоди, що може виражатися у несприятливих для них наслідках.
Таким чином, суд апеляційної інстанції має першочергово з`ясувати, чи зачіпає оскаржуване судове рішення безпосередньо права та обов`язки заявника, та лише після встановлення таких обставин вирішити питання про скасування судового рішення, а у випадку встановлення, що ухвалене судом першої інстанції рішення не впливає на права та обов`язки заявника - закрити апеляційне провадження, оскільки в останньому випадку така особа не має права на апеляційне оскарження рішення суду (постанова Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року, справа №2-12341/10).
За обставинами даної справи, 10 січня 2017 року ОСОБА_4 склав розписку, в якій зазначив, що взяв у борг у ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 1000000 гривень, які зобов`язувався повернути ОСОБА_2 у строк не пізніше 10 липня 2017 року (а.с. 8).
Того ж дня (10 січня 2017 року), між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладений договір поруки, згідно з яким поручитель зобов`язується перед кредитором відповідати за виконання гр. ОСОБА_4 (боржником) по всім його зобов`язанням, що виникли з розписки про надання боргу від 10.01.2017 року. Поручителю добре відомі всі умови вищезазначеної розписки від 10.01.2017 року, укладеної між кредитором та боржником, в тому числі: сума отриманого боргу в розмірі 1000000 (один мільйон) гривень та термін повернення кредиту - 10 липня 2017 року. Поручитель відповідає перед кредитором в тому ж обсязі, що і боржник. Відповідальність поручителя та боржника перед кредитором є солідарною (пункти 1-4 договору поруки) (а.с. 8).
У пунктах 5 та 6 договору поруки зазначено, що сторони домовилися, що якщо надійде вимога про погашення суми заборгованості до поручителя і таких коштів у останнього не буде, то кредитор має право звернути стягнення за рахунок майна поручителя, відповідно до норм чинного законодавства. Поручитель свідчить, що на день підписання цього договору він не має невиконаних грошових обов`язків та майнових зобов`язань перед третіми особами, в тому числі перед Державою, належне йому майно не перебуває в податковій заставі (а.с. 8).
Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_2 просив суд стягнути з відповідачів солідарно суму боргу за розпискою від 10 січня 2017 року у розмірі 1000000 гривень та визнати дійсним договір поруки (а.с. 3). В обґрунтування вимог позивач повідомив те, що на час звернення до суду із позовом боржник ухиляється від повернення боргу та виконання прийнятих на себе зобов`язань (а.с. 2). А оскільки, поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки, то просив стягнути заборгованість зі сплати боргу з відповідачів солідарно (а.с. 3).
В подальшому, після задоволення позовних вимог у повному обсязі за результатами ухвалення рішення та додаткового рішення у даній справі, 15 грудня 2017 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 подали до суду заяву про встановлення способу і порядку виконання рішення, в якій зазначили, що сторони погодили спосіб погашення боргу, а саме, що ОСОБА_3 передає в рахунок погашення боргу в розмірі 1000000 грн в порядку ст. 600 ЦК України, а ОСОБА_2 приймає у власність 49/100 частин цегельного заводу, розташованого за адресою: АДРЕСА_4 . З огляду на це, сторони просили встановити спосіб і порядок виконання рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області в цивільній справі №495/6465/17 шляхом передачі ОСОБА_3 в рахунок погашення боргу в розмірі 1000000 грн в порядку ст. 600 ЦК України ОСОБА_2 у власність 49/100 частин цегельного заводу, розташованого за адресою: АДРЕСА_4 , а також визнати за ОСОБА_2 право власності на 49/100 частин цегельного заводу, розташованого за адресою: АДРЕСА_4 (а.с. 26-27).
22 грудня 2017 року від сторін надійшла заява про залишення заяви про встановлення способу і порядку виконання рішення без розгляду (а.с. 38).
02 січня 2018 року ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області (головуючий - суддя Прийомова О.Ю) заяву ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення способу і порядку виконання рішення залишено без розгляду (а.с. 40).
11 січня 2018 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 повторно подали до суду заяву про встановлення способу і порядку виконання рішення, в якій просили: встановити спосіб і порядок виконання рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області в цивільній справі №495/6465/17 шляхом передачі ОСОБА_3 в рахунок погашення боргу в розмірі 1000000 грн в порядку ст. 600 ЦК України ОСОБА_2 у власність 49/100 частин цегельного заводу, розташованого за адресою: АДРЕСА_4 , а також визнати за ОСОБА_2 право власності на 49/100 частин цегельного заводу, розташованого за адресою: АДРЕСА_4 (а.с. 42-43).
23 січня 2018 року ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області заяву ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 задоволено (а.с. 65-66).
Як вже зазначалося вище, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 повідомляє, що він на підставі заяви від 02 липня 2005 року, посвідченої приватним нотаріусом Заставнівського районного нотаріального округу Чернівецької області Бурдейним Ю.І., та рішення зборів засновників Приватного підприємства «Добринівський цегельний завод» від 02 липня 2005 року є засновником підприємства «Добринівський цегельний завод» та йому належить 49% статутного капіталу підприємства. На підтвердження вказаного, апелянтом були долучені копія заяви від 02.07.2005 зареєстрованої в реєстрі за №2647, копія змін до статуту засновників Приватного підприємства «Добринівський цегельний завод» від 02.07.2005, копія свідоцтва про право власності серії НОМЕР_2 від 02.06.2010, копія витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно Заставнівського районного бюро технічної інвентаризації №26302306, копія довідки КП Кадубовецької сільської ради «Заставнівське бюро технічної інвентаризації» №208 від 10.10.2023 (а.с. 78-83), копія технічного паспорту (а.с. 127-138).
Апеляційний суд звертає увагу на те, що на підтвердження доводів, заявлених у позові, ОСОБА_2 як доказ, окрім копій договору поруки та розписки (а.с. 5, 8), долучив до матеріалів справи також копію договору купівлі-продажу 49/100 частин цегельного заводу від 02 лютого 2014 року. За даним договором, укладеним між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , продавець зобов`язується передати майно у власність покупцю, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього обговорену грошову суму. Майно, що відчужується за даним договором: 49/100 частин Цегельного заводу, розташованого в: АДРЕСА_4 . Згідно з п. 1.3 договору купівлі-продажу від 02 лютого 2014 року цегельний завод належить продавцю на праві приватної власності та був отриманий ним на підставі ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 04 лютого 2011 року по справі №2-4057/11. Відповідно до пункту 1.4 цього договору продавець стверджує, що на момент укладення цього договору вказана вище 49/100 частин цегельного заводу не перебуває під арештом чи забороною, щодо неї не ведуться судові спори, вона не заставлена, у податковій заставі не перебуває, відносно неї не укладено будь-яких договорів з відчуження чи щодо користування з іншими особами, як юридична адреса не використовується. Треті особи не мають прав на 49/100 частин цегельного заводу (а.с. 6). Причини щодо подання такого доказу позивач не пояснював та які саме обставини справи підтверджує даний доказ також не повідомив. Зі змісту рішення та додаткового рішення вбачається, що даний доказ не оцінювався судом першої інстанції при вирішення спору по суті. Крім того, суд першої інстанції, ухвалюючи додаткове рішення, жодним чином не мотивував підстави для задоволення вимоги позивача про визнання договору поруки дійсним. За таких обставин, враховуючи вище викладене, апеляційний суд вважає, що здійснені учасниками справи процесуальні дії фактично були направлені на відчуження спірного об`єкту нерухомості за результатами розгляду даної справи, а отже оскаржувані рішення безпосередньо стосуються прав та обов`язків ОСОБА_1 , якого не було залучено до участі у справі та який претендує на спірне майно.
Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення першої інстанції та ухвалення нового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.
Таким чином, оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження, з урахуванням при цьому того, що заявлені позивачем вимоги безпосередньо стосуються прав та обов`язків ОСОБА_1 , апеляційний суд на підставі п.п. 1 та 4 ст. 376 ЦПК України, частково задовольняючи апеляційну скаргу, скасовує оскаржувані судові рішення та відмовляє у задоволенні позовних вимог.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13 жовтня 2017 року - скасувати.
Додаткове рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 11 грудня 2017 року - скасувати.
Ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23 січня 2018 року - скасувати.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 - відмовити.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду                         А.І. Дришлюк

       М.М. Драгомерецький

       Р.Д. Громік