ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 листопада 2024 року
м. Харків
справа № 643/9729/23
провадження № 22-ц/818/3394/24
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Пилипчук Н.П.,
суддів -  Грошевої О.Ю., Тичкової О.Ю., 
учасники справи:
позивач - Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі»,
відповідачка -  ОСОБА_1 ,
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 08 січня 2024 року в складі судді Задорожньої А.М.
в с т а н о в и в:
У вересні 2023 року Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання.
Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 проживають в квартирі АДРЕСА_1 та є споживачами послуг, які надає підприємство, однак внаслідок неповної та несвоєчасної сплати послуг у них утворилася заборгованість, яка за період з 01 лютого 2011 року по 23 лютого 2022 року становить 84 466,86 грн.
Просив стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» заборгованість за послуги теплопостачання за період з 01 лютого 2011 року по 23 лютого 2022 року в розмірі 84 466,86 грн та судовий збір в розмірі 2684,00 грн.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.
Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 20 грудня 2023 року провадження у справі за позовом Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання - закрито, у зв`язку зі смертю відповідачки.
Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 08 січня 2024 року позовну заяву Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» - задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» заборгованість за опалення та гарячу воду з період 01 лютого 2011 року по 23 лютого 2022 року в розмірі 84 466,86 грн та судовий збір в розмірі 2684,00 грн.
Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 через свого представника подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, застосувати строки позовної давності.
Апеляційна скарга мотивована тим, що її не було належним чином повідомлено про розгляд справи. З 12 квітня 2022 року вона проживає у АДРЕСА_2 . Зазначила, що вона не є власником (співвласником) квартири АДРЕСА_1 , нею не укладався договір про надання житлово-комунальних послуг. Вказала, що вона хоча і зареєстрована за вказаною адресою, однак фактично жодного дня не проживала за цією адресою та не користувалася цими послугами. Власником квартири є ОСОБА_3 Посилалася на те, що коло спадкоємців після смерті ОСОБА_3 не визначалося, а вона у визначене коло спадкоємців не входить, також вона не є членом сім`ї померлої, тому правові підстави стягнення з неї заборгованості відсутні. Фактично позивач повинен був подати новий позов після закриття провадження у справі відносно власника квартири ОСОБА_3 , тобто до спадкоємців. Зазначила, що підприємством подано даний позов з пропуском строку позовної давності.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 05 вересня 2024 року відповідно до вимог ч.1 ст.369 ЦПК України розгляд справи призначено без повідомлення (виклику) учасників справи.

Судова колегія, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково, рішення суду - скасувати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки відповідачка не виконує свого обов`язку по оплаті наданих їй послуг, тому наявні підстави для стягнення з неї заборгованості у заявленому розмірі. 

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до довідок про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 26 червня 2023 року та від 22 вересня 2023 року в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_3 , ОСОБА_1 з 23 квітня 2018 року (а.с.4,7).
Власницею вказаної квартири є ОСОБА_3 (а.с.75)
Також матеріали справи свідчать, що особовий рахунок № НОМЕР_1 відкрито на ім`я ОСОБА_3 .
Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» є постачальником послуг з централізованого опалення і постачання гарячої води в місті Харкові і надає послуги з теплопостачання в будинку АДРЕСА_3 . 
Договір про надання послуг з теплопостачання між сторонами не укладався. 
У відповідності до затверджених тарифів позивач щомісячно виставляв відповідачці рахунки на оплату послуг теплопостачання, однак відповідачка не  виконувала належним чином свої обов`язки по своєчасному внесенню в  повному обсязі плати за отримані комунальні послуги, в  результаті чого за період з 01 лютого 2011 року по 23 лютого 2022 року утворилася заборгованість в розмірі 84 466,86 грн.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла (а.с.22).
Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 20 грудня 2023 року провадження у справі за позовом Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання - закрито, у зв`язку зі смертю відповідачки.
З 12 квітня 2022 року ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою та фактично проживає/перебуває за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.64-65).
Апеляційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що її не було належним чином повідомлено про розгляд справи, у зв`язку з чим вона була позбавлена можливості скористатися своїми процесуальними правами, зокрема подати заяву про застосування строку позовної давності.
Відповідно до частини восьмої статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Відповідно до п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Як вбачається з матеріалів справи ухвалою судді Московського районного суду м. Харкова від 21 вересня 2023 року відкрито спрощене провадження у справі, вирішено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
З 23 квітня 2018 року ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 і саме на вказану адресу судом першої інстанції були направлені усі повідомлення, які поверталися з довідкою «адресат відсутній за вказаною адресою» та «за закінченням терміну зберігання».
Проте, з 12 квітня 2022 року ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою та фактично проживає/перебуває за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.64-65), тобто задовго до звернення до суду Комунальним підприємством «Харківські теплові мережі» з даним позовом.
Отже, колегія суддів вважає, що відповідачка у справі не була належним чином повідомлена про розгляд справи судом першої інстанції.
За таких умов, оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню у зв`язку з порушенням норм процесуального права з ухваленням нового судового рішення.
При ухваленні нового судового рішення по суті спору апеляційний суд виходить з наступного.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, місто Венеція, 25-26 березня 2011 року).
Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.
Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява № 14448/88, § 33).
Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.
За змістом статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.
Відповідно до статті 319 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном, власність зобов`язує.
Статтею 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Так, основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки визначені Законом України «Про житлово-комунальні послуги».
За час дії спірних правовідносин діяли Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року N 1875-IV, з подальшими змінами, (далі Закон №1875-ІV) та Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року №2189-VIII з подальшими змінами в редакції станом на 17.03.2020 року ( далі - Закон № 2189-VIII).
Відповідно до частини першої статті 13 Закону № 1875-ІV, залежно від  функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1)  комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з  утримання  будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування,   обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з  ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).
Відповідно до положень частин 1, другої та третьої статті 32 Закону № 1875-ІV, плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Розмір плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюється залежно від капітальності, рівня облаштування та благоустрою.
Відповідно до частин 1 статті 9 Закону № 2189-VIII споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.
Пунктом 1 частини 1 Закону № 1875-ІV, пунктом 1 статті 7 Закону № 2189-VIII передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.
У відповідності до частини першої статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.
При цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини 3 статті 20 Закону № 1875-ІV, пунктом 5 частини 2 статті 7 Закону №2189-VIII обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Розмір плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюється залежно від капітальності, рівня облаштування та благоустрою.
Обов`язок щодо оплати власниками квартир та споживачами житлово-комунальних послуг, крім вищенаведених положень законодавства, закріплений також у статті 162 ЖК Української РСР.
Частиною шостою статті 19 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.
Аналіз вищенаведених положень свідчить про те, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.
Відповідно до вимог статті 25 Закону України «Про теплопостачання» у разі відмови оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку.
Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.
Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 30  жовтня 2013 року в справі № 6-59цс13 і від 20 квітня 2016 року в  справі № 6-2951цс15, та у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року в справі № 750/12850/16-ц і від 06 листопада 2019 року в справі № 642/2858/16.
Виходячи з наведеного доводи ОСОБА_1 про нею не укладався договір про надання житлово-комунальних послуг колегія суддів відхиляє.
Під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що  кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою в статті 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладаються законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги. 
Комунальним підприємством «Харківські теплові мережі» з 01 лютого 2011 року по 23 лютого 2022 року за адресою: АДРЕСА_4 надавались послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води.
З відомості нарахування та оплати за послуги з теплопостачання з урахуванням періоду платежу за адресою: АДРЕСА_4 , вбачається, що за період з 01 лютого 2011 року по 23 лютого 2022 року включно підприємством нараховувалася щомісячно плата за надані послуги, але оплата послуг здійснювалася частково, у зв`язку з чим утворилася заборгованість в розмірі 84 466,86 грн.
В свою чергу ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 з 23 квітня 2018 року, тому правових підстав для стягнення з неї заборгованості за надані послуги за період з 01 лютого 2011 року по 23 квітня 2018 року відсутні.
Також, матеріали справи свідчать про те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 . 
Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що оскільки за період з 23 квітня 2018 року по 23 лютого 2022 року Комунальним підприємством «Харківські теплові мережі» за адресою: м. Харків, вул. Світла № 49-Б квартира № 85 надавались послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води, в свою чергу ОСОБА_1 будучи зареєстрована за вказаною адресою та користуючись наданими підприємством послугами не здійснювала їх оплату в повному обсязі, у зв`язку з чим за цей період у неї виникла заборгованість, за вирахуванням вже сплаченої суми в рахунок погашення заборгованості, в розмірі 55 724,26 грн, яка і підлягає стягненню з неї.
Будь-яких доказів на спростування вказаного розміру заборгованості відповідачкою до суду не надано. Також відсутні докази укладення між сторонами договору про реструктуризацію заборгованості відповідачки за надані послуги.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з відповідачки заборгованості за надані послуги за опалення та гарячу воду за період з 23 квітня 2018 року по 23 лютого 2022 року в розмірі 55 724,26 грн.
Належних та допустимих доказів, які б свідчили про ненадання чи неналежне надання підприємством послуг відповідачці, матеріали справи не містять.
Доводи ОСОБА_1 про те, що вона не є власником (співвласником) квартири АДРЕСА_1 ; що вона хоча і зареєстрована за вказаною адресою, однак фактично жодного дня не проживала за цією адресою та не користувалася цими послугами; що власником квартири є ОСОБА_3 ; що коло спадкоємців після смерті ОСОБА_3 не визначалося, а вона у визначене коло спадкоємців не входить, також вона не є членом сім`ї померлої, тому правові підстави стягнення з неї заборгованості відсутні; що фактично позивач повинен був подати новий позов після закриття провадження у справі відносно власника квартири ОСОБА_3 , тобто до спадкоємців, колегія суддів вважає необґрунтованими, виходячи з наступного.
Пунктом 6 частини першої статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 7 Закону індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Відповідно до частин 1, 6 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.
Разом з цим, частиною першою статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання. Реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором.
За змістом Закону України «Про житлово-комунальні послуги», зареєстровані у квартирі споживачі комунальних послуг зобов`язані вносити плату за їх використання. Дієздатні особи, які проживають та\або зареєстровані у житлі споживача користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг (пункт 3 статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).
З огляду на викладене, нести витрати по оплаті наданих житлово-комунальних послуг зобов`язані не тільки власники квартири, а й особи місце проживання яких, у цій квартирі, зареєстровано у встановленому порядку.
З довідок про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 26 червня 2023 року та від 22 вересня 2023 року вбачається, що в квартирі АДРЕСА_1 зареєстрована, зокрема, ОСОБА_1 з 23 квітня 2018 року, отже вона є споживачем житлово-комунальних послуг в розумінні пункту 6 частини 1 статті 1 Закону, іншої домовленості щодо оплати комунальних послуг між нею та іншими особами матеріали справи не містять, у зв`язку з чим колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 має відповідати за порушення зобов`язань з оплати спожитих послуг з теплопостачання за період з 23 квітня 2018 року.
Посилання ОСОБА_1 на те, що підприємством подано даний позов з пропуском строку позовної давності, колегія суддів відхиляє, з огляду на таке.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) введено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Було запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, було введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Строк карантину неодноразово продовжувався.
Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»).
Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». 
Вказаний Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року.
У пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).
З цього випливає, що у разі закінчення строку, який припадає на період дії карантину, такий строк продовжується до закінчення дії карантину.
За таких обставин, перебіг строку позовної давності у рамках даної справи, що розпочався у квітні 2017 року, не закінчився у квітні 2020 року, а продовжений у порядку пункту 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України.
Постановою Кабінету Міністрів України № 651 від 27 червня 2023 року «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.
Разом з тим, з 24 лютого 2022 року дотепер в України діє воєнний стан, підставами якого є Указ Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затверджений Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX (з наступними змінами).
Законом України від 15 березня 2022 року №2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» розділ "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України доповнено пунктом 19, відповідно до якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259 (позовна давність), 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Вказаний Закон набрав чинності 17 березня 2022 року.
Наведене свідчить, що законодавцем з метою забезпечення визначеного Конституцією України права на доступ до суду передбачено продовження на період дії воєнного стану строку, протягом якого особа може реалізувати своє право на звернення до суду з метою захисту своєї прав та інтересів.
За таких обставин, перебіг строку позовної давності у рамках даної справи продовжений у порядку пункту 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.
Так, враховуючи запровадження карантину, що діяв з квітня 2020 року до 30 червня 2023 року, та дію зараз у державі режиму воєнного стану, строк позовної давності для вимоги позивача про стягнення заборгованості за період з квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року на дату подачі позову (17 липня 2023 року) не сплив.
Таким чином, позовна давність для пред`явлення позовних вимог з квітня 2017 року по даній справі станом на день звернення до суду не сплила, її перебіг був зупинений до кінця дії карантину, а після припинення дії карантину строк продовжується на строк дії воєнного стану в Україні.
При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що в даній справі апеляційний суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення виниклої заборгованості за період з 23 квітня 2018 року, тобто з моменту реєстрації ОСОБА_1 в квартирі АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим підстави для задоволення заяви ОСОБА_1 про застосування строку позовної давності відсутні.
За таких обставин рішення суду підлягає скасуванню, а апеляційна скарга частковому задоволенню.
Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки позовні вимоги Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» задоволено на 65,97%, тому сплачений судовий збір за подачу позовної заяви в розмірі 1770,63 грн підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі».
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково на 34,03%, тому судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 494,46 грн підлягає стягненню з Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» на користь ОСОБА_1 .
Шляхом взаємозаліку зазначених сум з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» підлягає стягненню судовий збір у розмірі по 1276,17 грн (1770,63 грн - 494,46 грн).
Керуючись ст.ст.367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 - задовольнити частково.
Рішення Московського районного суду м. Харкова від 08 січня 2024 року - скасувати.
Позов Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» заборгованість за послуги з теплопостачання з період 23 квітня 2018 року по 23 лютого 2022 року в розмірі 55 724,26 грн.
В іншій частині позовних вимог - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» судовий збір в розмірі 1276,17 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий                                                                Н.П. Пилипчук

Судді                                                                        О.Ю. Грошева

       О.Ю. Тичкова