ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2024 року	Львів	Справа № 500/1893/24 пров. № А/857/14717/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді          Шавеля Р.М.,
суддів                              Бруновської Н.В. та Хобор Р.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській обл. на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 10.05.2024р. в адміністративній справі за позовом представника адвоката Гурника Віктора Олександровича, діючого на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській обл. про визнання протиправним та скасування рішення про відмову в призначенні пенсії за віком, спонукання до вчинення певних дій (суддя суду І інстанції: Мірінович У.А., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 10.05.2024р., м.Тернопіль; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: 10.05.2024р.),-

В С Т А Н О В И В:

29.03.2024р. (згідно з відбитком календарного штемпеля на поштовому відправленні) представник Гурник В.О., діючий на підставі ордера на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:
визнати протиправним та скасувати рішення /ГУ/ Пенсійного фонду /ПФ/ України в Харківській обл. № 2000-0302-9/40852 від 07.03.2024р. про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 ;
зобов`язати ГУ ПФ України в Харківській обл. зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи: з 01.07.2000р. по 31.08.2000р., з 01.09.2000р. до 31.12.2002р.; з 01.01.2006р. по 31.03.2006р.; з 01.08.2006р. по 30.09.2006р.; з 01.12.2006р. по 31.12.2006р.;
зобов`язати ГУ ПФ України в Харківській обл. призначити пенсію за віком ОСОБА_1 з 07.03.2024р.;
стигнути з відповідача сплачений судовий збір та витрати на правову допомогу (а.с.1-12, 37).

Розгляд справи здійснений судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними матеріалами (а.с.39 і на звороті).

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 10.05.2024р. заявлений позов задоволено частково; визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФ України в Харківській обл. № 2000-0302-9/40852 від 07.03.2024р. про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком; зобов`язано ГУ ПФ України в Харківській обл. зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу період роботи з 01.07.2000р. по 31.08.2000р. у Приватному малому підприємстві /ПМП/ «ПЛА» та періоди здійснення підприємницької діяльності з 01.09.2000р. до 31.12.2002р., з 01.01.2006р. по 31.03.2006р., з 01.08.2006р. по 30.09.2006р. та з 01.12.2006р. по 31.12.2006р.; зобов`язано ГУ ПФ України в Харківській обл. повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 07.03.2024р. про призначення пенсії за віком та прийняти обґрунтоване рішення, з урахуванням висновків суду; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено; стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФ України в Харківській обл. на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1211 грн. 20 коп. та понесені витрати на правничу допомогу в розмірі 1500 грн. (а.с.56-60).

Не погодившись із винесеним рішенням суду, його оскаржив відповідач ГУ ПФ України в Харківській обл., який, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог та прийняти нове рішення, яким в задоволенні заявленого позову відмовити (а.с.62-72, 90-98).
В обґрунтування апеляційних вимог покликається на те, що відповідно до наданих документів та даних індивідуальних відомостей про застраховану особу на час звернення з заявою про призначення пенсії вік позивача складав 60 років, страховий стаж – 26 років 05 місяців 19 днів. Страховий стаж для визначення права на призначення пенсії за віком з урахуванням положень абз.3 п.1 ч.1 ст.3-1 розділу XV Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» – 27 років 08 місяців 01 день, при необхідному – не менше 30 років, що не дає підстав для призначення позивачу пенсії за віком. 
До страхового стажу не зараховано періоди роботи: 
з 01.07.2000р. по 31.08.2000р. згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 від 01.04.1983р., оскільки інформація про сплату внесків за даними Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (форма ОК5) відсутня (згідно постанови Кабінету Міністрів /КМ/ України № 794 від 04.06.1998р. персоніфікований облік відомостей у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування з 01.07.2000р. є обов`язковим);
період підприємницької діяльності згідно з довідкою № 21607/6/19-00-24-07-02-1 від 22.11.2023р. здійснювався за умовами сплати фіксованого податку, спрощеної системи та загальної системи; інформація про сплату внесків відсутня.
При цьому відповідно до Прикінцевих положень п.3-1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» до страхового стажу для визначення права на призначення пенсії згідно із ст.26 цього Закону включаються періоди ведення підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, а також із застосуванням фіксованого податку з 01.07.2000р. по 31.12.2017р. включно, за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від сплаченого розміру (крім випадків звільнення від сплати єдиного внеску). 
Періоди підприємницької діяльності з 01.01.2004р. зараховано за даними Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (форма ОК-5). 
Відповідно до абз.4 пп.2 п.2.1 Порядку № 22-1 період здійснення фізичною особою підприємницької діяльності підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу. Для підтвердження періоду здійснення підприємницької діяльності до 01.01.2004р. можуть прийматись інші документи про сплату страхових внесків. Періоди підприємницької діяльності за спрощеною системою оподаткування до 01.01.2004р., в тому числі із застосуванням фіксованого податку, можуть зараховуватись до страхового стажу також на підставі свідоцтва про сплату єдиного податку або спеціального торгового патента, або патента про сплату фіксованого розміру прибуткового податку з громадян, або довідки про реєстрацію особи як суб`єкта підприємницької діяльності за спрощеною системою оподаткування.
Враховуючи вказане, відсутні підстави для зарахування спірних періодів роботи до страхового стажу ОСОБА_1 та призначення пенсії за віком згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оскільки в останньої відсутній необхідний страховий стаж.
Водночас, відповідач вважає, що задоволення позовної вимоги щодо зобов`язання пенсійного органу зарахувати до страхового стажу позивача спірних періодів роботи є втручанням в дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень.
Також відповідач стверджує, що компенсації підлягають лише документально підтверджені судові витрати. Склад та розмір витрат, входить до предмету доказування у справі. Однак, у поданих документах були відсутні докази, що свідчать про оплату гонорару адвоката (квитанції, банківські виписки тощо). 
Отже, позивачем повинні бути надані належні докази, які підтверджували б понесені витрати на правову допомогу, а саме: квитанції, банківські виписки; розрахунки або акти виконаної роботи з підтвердженням суми, яку повинен сплатити позивач з зазначенням тривалості роботи по наданню правової допомоги; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт
Окрім цього, виходячи з конкретних обставин справи, критерію реальності адвокатських витрат, а також критерію розумності їх розміру, враховуючи, що справа розглядалася судом у спрощеному провадженні та належить до справ незначної складності, вимога позивача щодо стягнення понесених витрат на правову допомогу в сумі 10000 грн. є необґрунтованою, тому не підлягає задоволенню.

Інший учасник справи не подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розгляд справи в апеляційному порядку здійснено в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як достовірно з`ясовано під час судового розгляду, позивач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулася 07.03.2024р. до ГУ ПФ України у Тернопільській обл. із заявою про призначення пенсії за віком. До заяви позивачем додано відповідний перелік документів.
За принципом екстериторіальності ГУ ПФ України в Харківській обл. розглянуло заяву позивача та 07.03.2024р. прийняло рішення № 2000-0302-9/40852 (номер справи 192450006483) від 07.03.2024р. про відмову у призначенні пенсії (а.с.17).
Згідно спірного рішення страховий стаж ОСОБА_1 становить 26 років 05 місяці 19 днів; страховий стаж для визначення права на призначення пенсії за віком з урахуванням положень абз.3 п.1 ч.1 ст.3-1 розділу XV Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» – 27 років 08 місяців 01 день, при необхідному – не менше 30 років.
До страхового стажу позивачу не зараховано періоди роботи: з 01.07.2000р. по 31.08.2000р. згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 від 01.04.1983р., оскільки інформація про сплату внесків за даними Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (форма ОК5) відсутня (згідно до постанови КМ України № 794 від 04.06.1998р. персоніфікований облік відомостей у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування з 01.07.2000р. є обов`язковим); період підприємницької діяльності згідно з довідкою № 21607/6/19-00-24-07-02-1 від 22.11.2023р. здійснювався за умовами сплати фіксованого податку, спрощеної системи та загальної системи, інформація про сплату внесків відсутня.

Не погоджуючись із такими висновками пенсійного органу про відсутність необхідного страхового стажу, вважаючи протиправними дії відповідача щодо незарахування періодів роботи з 01.07.2000р. по 31.08.2000р., з 01.09.2000р. до 31.12.2002р., з 01.01.2006р. по 31.03.2006р., з 01.08.2006р. по 30.09.2006р. та з 01.12.2006р. по 31.12.2006р. до страхового стажу, та вважаючи достатньою тривалість страхового стажу на дату звернення з заявою про призначення пенсії, представник позивача звернувся до суду із розглядуваним позовом.

Приймаючи рішення по справі та частково задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що представленими доказами, зокрема, записами у трудовій книжці позивача та відповідними довідками, підтверджується та обставина, що позивач у період з 02.09.1999р. по 31.08.2000р. працювала у ПМП «ПЛА». 
Водночас в оскаржуваному рішенні відповідачем не вказано, які записи щодо періодів трудової діяльності (із зазначенням їх дат) викликали сумніви, в чому вони полягають, що надає підстави неврахування їх в страховий стаж, а тому відсутні підстави для відмови зарахувати періоди роботи позивача з 01.07.2000р. по 31.08.2000р. за записами у її трудовій книжці до страхового стажу.
Окрім цього, ОСОБА_1 з 20.07.2000р. зареєстрована як фізична особа-підприємець, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи, виданого Торгово-реєстраційною палатою Тернопільської міської ради та довідкою про взяття на облік платника податків від 23.08.2000р. 
Відповідно до листа Головного управління /ГУ/ ДПС у Тернопільській обл. № 21607/6/19-00-24-07-02-1 від 22.11.2023р. позивач перебувала на обліку в ДПС як фізична особа-підприємець з 20.07.2000р. по 28.12.2016р. та застосовувала такі системи оподаткування: фіксований патент (січень-травень 2011 року); спрощена система (з вересня 2000 року по грудень 2006 року; з січня 2010 року по грудень 2010 року; з січня 2012 року по червень 2012 року); загальна система ( з січня 2007 року по грудень 2009 року; з червня 2011 року по грудень 2011 року; з липня 2012 року по грудень 2016 року).
Водночас, у контексті постанови КМ України № 793 від 03.10.2018р. «Про внесення зміни до пункту 4 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» періоди провадження підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, в тому числі із застосуванням фіксованого податку, з 01.01.1998р. по 31.12.2003р. зараховуються до трудового стажу фізичних осіб - підприємців на підставі довідки про реєстрацію особи як суб`єкта підприємницької діяльності, а з 01.01.2004р. по 31.12.2017р. за бажанням особи - за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від суми сплачених коштів».
Враховуючи ту обставину, що позивачем надано до суду свідоцтво про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи про здійснення нею підприємницької діяльності з 20.07.2000р., а також матеріалами справи підтверджено, що позивач з 01.09.2000р. до 31.12.2002р. перебувала на спрощеній системі оподаткування, відповідач протиправно не зарахував позивачу період провадження підприємницької діяльності на спрощеній системі оподаткування з 01.09.2000р. до 31.12.2002р.
Щодо періоду з 01.01.2006р. по 31.03.2006р., з 01.08.2006р. по 30.09.2006р., з 01.12.2006р. по 31.12.2006р., судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про сплату єдиного податку серії Г № 566756, виданого Державною податковою адміністрацією /ДПА/ України від 21.12.2005р, позивач з 01.01.2006р. є платником єдиного податку.
При цьому, сплати позивачем страхових внесків у 2006 році підтверджується наданими нею відповідними доказами. У звітному кварталі позивачем сплачено 200 грн. за два місяці, тобто, страховий стаж за період з 01.08.2006р. по 30.09.2006р. становить 02 місяці.
Водночас, відповідач не надав жодних належних, допустимих та достатніх доказів, які свідчать про те, що позивач у вказаний період не сплачувала страхові внески.
Отже, наявні підстави для зарахування періоду провадження підприємницької діяльності з 01.01.2006р. по 31.03.2006р., з 01.08.2006р. по 30.09.2006р. та з 01.12.2006р. по 31.12.2006р. до страхового стажу позивача.
Відтак, спірне рішення ГУ ПФ України в Харківській обл. про відмову у призначенні позивачу пенсії за віком на пільгових умовах необхідно визнати протиправним та скасувати, при цьому зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 07.03.2024р. про призначення пенсії за віком та прийняти обґрунтоване рішення, з урахуванням висновків суду. 
Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймаючи замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які не належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.
Окрім цього, суд дійшов висновку, що враховуючи складність справи, розгляд справи у спрощеному позовному провадженні, обсяг наданих послуг на виконання робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), до стягнення на користь позивача належить 1500 грн. витрат на правничу допомогу.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із роз`ясненнями, які наведені в п.13.1 постанови Пленуму ВАС України № 7 від 20.05.2013р. «Про судове рішення в адміністративній справі», у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.
Рішення суду першої інстанції в частині, що не оскаржена особою, яка подала апеляційну скаргу, не може бути скасовано або змінено апеляційним судом (п.13.2 цієї постанови).
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції не оскаржується в частині незадоволених (відмовлених) позовних вимог, тому в цій частині судове рішення не переглядається судом апеляційної інстанції.

Стосовно решти позовних вимог колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірних та обґрунтованих висновків про наявність підстав для часткового задоволення позову із визначеним способом захисту позивача, з огляду на наступне.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України № 1788-XII від 05.11.1991р. «Про пенсійне забезпечення» /Закон № 1788-XII/ та Законом України № 1058-ІV від 09.07.2003р. «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» /Закон № 1058-ІV/.

Статтею 2 Закону № 1788-XII визначено, що за цим Законом призначаються: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років; б) соціальні пенсії.
Відповідно до ст.56 Закону № 1788-XII до видів трудової діяльності, що зараховується до стажу роботи, який дає право на трудову пенсію віднесено, серед іншого: роботу, виконувану на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв; будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків.
Згідно п.1 ч.1 ст.8 Закону № 1058-ІV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
У ст.1 Закону № 1058-ІV наведено наступні визначення:
пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.
страхові внески - це кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.
За приписами п.1 ч.1 ст.24 Закону № 1058-ІV страховий стаж – це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Частиною 2 ст.24 Закону № 1058-ІV встановлено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Статтею 62 Закону № 1788-XII встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Згідно з пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затв. постановою КМ України № 637 від 12.08.1993р. /Порядок № 637/, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які місять відомості про періоди роботи.

Записами трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 від 01.04.1983р. підтверджується, що позивач у період з 02.09.1999р. по 31.08.2000р. працювала у ПМП «ПЛА» (а.с.20-21). 
Представлена трудова книжка містить записи про періоди роботи позивача із зазначенням професій, номеру та дати наказів про прийняття, переведення та звільнення з роботи, підписи уповноважених осіб та печатки підприємств.

Водночас, як правильно зауважив суд першої інстанції, у спірному рішенні пенсійного органу не вказано, які записи щодо періодів трудової діяльності (із зазначенням їх дат) визвали сумніви, в чому вони полягають, що надає підстави неврахування їх в страховий стаж.
Таким чином, підстави для відмови зарахувати періоди роботи позивача з 01.07.2000р. по 31.08.2000р. за записами у її трудовій книжці до страхового стажу, з підстав які зазначені у рішенні ГУ ПФ України в Харківській обл., є відсутніми.

Колегія суддів звертає увагу, що підставою для призначення пенсії є наявність страхового стажу необхідної тривалості, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки та видачі довідок. Пенсійний орган не врахував, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.
Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 06.03.2018р. у справі № 754/14898/15-а.

Апеляційний суд наголошує, що працівник не може нести відповідальність за неналежне оформлення трудової книжки.
Формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів ПФ для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.
Вказана позиція була висловлена Верховним Судом у постановах від 25.04.2019р. у справі № 593/283/17 та від 30.09.2019р. у справі № 638/18467/15-а.
Наведене також узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові № 687/975/17 від 21.02.2018р., в якій суд касаційної інстанції вказав, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретну посаду, яку займав позивач у той чи інший період його роботи у підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пільгової пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та, в свою чергу, неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком на пільгових умовах.

Крім того, апеляційний суд вважає за необхідне звернути увагу відповідача на те, що згідно з ч.3 ст.44 Закону № 1058-ІV органи ПФ України мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.
Отже, з наведених норм чинного законодавства вбачається значний обсяг прав та обов`язків у органів ПФ під час вирішення питання про призначення пенсії та перевірки наявного стажу роботи для її призначення.
Органи ПФ України повинні використовувати всі передбачені законом повноваження за для повного та об`єктивного розгляду заяви про призначення пенсії, виходячи з тих обставин, що склалися.
При цьому, позивач як громадянин України наділений правом на відповідний соціальний захист з боку держави, яка в особі своїх органів не може відмовляти у його наданні з формальних підстав.

Окрім цього, суд апеляційної інстанції враховує, що порушення страхувальником вимог законодавства щодо порядку та строків сплати страхових внесків тягне негативні наслідки лише щодо самого страхувальника (зокрема, у вигляді сплати недоїмки, штрафних санкцій та пені) та не може мати негативних наслідків для застрахованої особи у вигляді незарахування до страхового стажу періоду роботи, протягом якого такій особі нараховувалася заробітна плата, на яку, в свою чергу, нараховувалися страхові внески, проте не з вини застрахованої особи страхові внески не були зараховані на відповідні рахунки.
Водночас, суд апеляційної інстанції звертає увагу на принцип пропорційності, який вимагає співрозмірного обмеження прав і свобод людини для досягнення публічних цілей - органи влади, зокрема, не можуть покладати на громадян зобов`язання, що перевищують межі необхідності, які випливають із публічного інтересу, для досягнення цілей, які прагнуть досягнути за допомогою застосовуваної міри (або дій владних органів). Вказаний принцип передбачає наявність розумного співвідношення між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються.
Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе індивідуальний і надмірний тягар.
Тому відмова у зарахуванні до страхового стажу позивача спірних періодів з такої підстави як непідтвердження сплати страхових внесків роботодавцем, є протиправною, оскільки покладає на пенсіонера надмірний індивідуальний тягар за ймовірні порушення роботодавцем вимог законодавства. 
Крім цього, позивач не повинен відповідати за ймовірне неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, оскільки за правовою позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, у постановах від 17.07.2019р. у справі № 144/669/17, від 20.03.2019р. у справі № 688/947/17 та від 01.03.2021р. у справі № 423/757/17, несплата страхувальником страхових внесків (або відсутність інформації про таку сплату в системі персоніфікованого обліку) не може бути підставою для незарахування до страхового стажу при перерахунку пенсії позивача періодів його роботи на такому підприємстві.

Щодо незарахування пенсійним органом до страхового стажу ОСОБА_1 періоду роботи, коли остання здійснювала підприємницьку діяльність, апеляційний суд зазначає наступне.
Встановлено, що ОСОБА_2 з 20.07.2000р. зареєстрована як фізична особа-підприємець, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи, виданого Торгово-реєстраційною палатою Тернопільської міської ради та довідкою про взяття на облік платника податків від 23.08.2000р. (а.с.23, 24).
Відповідно до інформації, наявної у листі ГУ ДПС у Тернопільській обл. № 21607/6/19-00-24-07-02-1 від 22.11.2023р., наданої на звернення ОСОБА_1 , остання перебувала на обліку в ДПС як фізична особа-підприємець з 20.07.2000р. по 28.12.2016р. та застосовувала такі системи оподаткування:
фіксований патент (січень-травень 2011 року); 
спрощена система (з вересня 2000 року по грудень 2006 року; з січня 2010 року по грудень 2010 року; з січня 2012 року по червень 2012 року); 
загальна система ( з січня 2007 року по грудень 2009 року; з червня 2011 року по грудень 2011 року; з липня 2012 року по грудень 2016 року).

Постановою КМ України № 793 від 03.10.2018р. «Про внесення зміни до п.4 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» п.4 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затв. постановою КМ України № 637 від 12.08.1993р. доповнено абзацом такого змісту: «Періоди провадження підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, в тому числі із застосуванням фіксованого податку, з 01.01.1998р. по 31.12.2003р. зараховуються до трудового стажу фізичних осіб - підприємців на підставі довідки про реєстрацію особи як суб`єкта підприємницької діяльності, а з 01.01.2004р. по 31.12.2017р. за бажанням особи - за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від суми сплачених коштів».
Отже, у контексті постанови КМ № 793 періоди провадження підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, в тому числі із застосуванням фіксованого податку, з 01.01.1998р. по 31.12.2003р. зараховуються до трудового стажу фізичних осіб - підприємців на підставі довідки про реєстрацію особи як суб`єкта підприємницької діяльності, а з 01.01.2004р. по 31.12.2017р. за бажанням особи - за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від суми сплачених коштів.

Встановлено, що ОСОБА_1 зверталась до ГУ ДПС у Тернопільській обл. із заявою від 19.01.2024р. про надання довідки про щомісячну сплату податків за період з 01.09.2000р. по 31.12.2002р. включно з визначенням обраної системи оподаткування (а.с.25). 
У відповіді на заяву позивача ГУ ДПС у Тернопільській обл. листом № 2184/6/19-00-19-02-03 від 09.02.2024р. повідомлено, що строк зберігання особових рахунків платників податків і зборів (обов`язкових платежів) становить 05 років, а тому правові підстави для надання запитуваної інформації – відсутні (а.с.26).
Водночас, апеляційний суд зауважує, що позивачем надано свідоцтво про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи про здійснення нею підприємницької діяльності з 20.07.2000р., а також матеріалами справи підтверджено, що позивач з 01.09.2000р. до 31.12.2002р. перебувала на спрощеній системі оподаткування.
Враховуючи вказані обставини, відповідачем протиправно не зараховано ОСОБА_1 період провадження нею підприємницької діяльності на спрощеній системі оподаткування з 01.09.2000р. до 31.12.2002р. до страхового стажу.

Щодо періодів з 01.01.2006р. по 31.03.2006р.. з 01.08.2006р. по 30.09.2006р., з 01.12.2006р. по 31.12.2006р., апеляційний суд звертає увагу, що відповідно до свідоцтва про сплату єдиного податку серії Г № 566756, виданого ДПА України від 21.12.2005р., позивач з 01.01.2006р. є платником єдиного податку (а.с.29).
На підтвердження сплати страхових внесків у 2006 році позивачем надано наступні докази (а.с.27, 28): 
квитанцію № 63 від 15.11.2006р. про сплату податку на підприємницьку діяльність з фізичної особи - підприємця у розмірі 100 грн. за грудень 2006 року (страховий стаж за цей період 01 місяць) (а.с.27);
звіт суб`єкта малого підприємництва - фізичної особи - платника єдиного податку-за третій квартал 2006 року про підтвердження сплачено єдиного податку у звітному кварталі відповідно: до 21.08.2006р. - у розмірі 100 грн; до 20.09.2006 року – у розмірі 100 грн.
У звітному кварталі позивачкою сплачено 200 грн. за два місяці, тобто страховий стаж за період з 01.08.2006р. по 30.09.2006р. становить 02 місяці.
Водночас, відповідач не надав жодних належних, допустимих та достатніх доказів, які свідчать про те, що позивач у вказаний період не сплачувала страхових внесків.
Таким чином, періоди провадження позивачем підприємницької діяльності з 01.01.2006р. по 31.03.2006р., з 01.08.2006р. по 30.09.2006р. та з 01.12.2006р. по 31.12.2006р. підлягають зарахуванню до її страхового стажу.

Оцінюючи викладені обставини у їх сукупності, суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що рішення ГУ ПФ України в Харківській обл. № 2000-0302-9/40852 від 07.03.2024р. про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком є протиправним, через що правильно скасовано судом першої інстанції.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що обраний спосіб захисту прав позивача повністю відповідає вимогам діючого законодавства.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.
Частиною 4 ст.245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
При цьому адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.
Верховний Суд у постанові від 23.12.2021р. у справі № 480/4737/19 та від 08.02.2022р. у справі № 160/6762/21 сформулював висновок, відповідно до якого ефективний спосіб захисту прав та інтересів особи в адміністративному суді має відповідати таким вимогам: забезпечувати максимально дієве поновлення порушених прав за існуючого законодавчого регулювання; бути адекватним фактичним обставинам справи; не суперечити суті позовних вимог, визначених особою, що звернулася до суду; узгоджуватися повною мірою з обов`язком суб`єкта владних повноважень діяти виключно у межах, порядку та способу, передбаченого законом.
Отже, ефективність судового захисту прав та інтересів особи в адміністративному судочинстві включає ефективність розгляду та вирішення справи, ефективність способу захисту, ефективність судового рішення та ефективність його виконання. Всі ці складові можна охопити єдиним терміном «ефективне правосуддя», що виступає еталоном для оцінки судової гілки влади та є запорукою довіри до неї з боку громадян, а також інших суб`єктів.
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, відповідно до вимог процесуального закону суд має право визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язати вчинити певні дії. Суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
Застосування такого способу захисту у цій справі вимагає з`ясування судом, чи виконано позивачем усі визначені законом умови, необхідні для призначення їй спірної пенсії.
Оцінка правомірності відмови у призначенні пенсії стосувалася лише тих мотивів, які наведені відповідачем у спірному рішенні № 032650004129 від 28.10.2022р. Однак, під час судового розгляду не встановлено у повній мірі, чи ці мотиви є вичерпними і чи дотримано позивачем усіх інших умов для призначення такої пенсії.
Вказані дії (в тому числі перевірка заявленого стажу) належать до повноважень пенсійного органу і суд позбавлений можливості за таких умов вирішувати питання про призначення пенсії за віком.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що належним способом захисту та відновлення прав позивача у цій справі буде зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву від 07.03.2024р. про призначення пенсії за віком та прийняти обґрунтоване рішення, з урахуванням висновків суду.
При повторному розгляді заяви позивача також в обов`язковому порядку повинні бути враховані відповідачем висновки судового рішення. Такі твердження відповідають вимогам ч.4 ст.245 КАС України.

Оцінюючи в сукупності наведені обставини справи, виходячи з вищевказаних положень нормативно-правових актів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про наявність підстав для часткового задоволення заявленого позову із вищевказаних мотивів, обравши при цьому правильний спосіб правового захисту порушеного права позивача.

Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, апеляційний суд зазначає наступне.

Стаття 59 Конституції України гарантує кожному право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Компенсація витрат на професійну правничу допомогу здійснюється у порядку, передбаченому ст.134 КАС України.
За змістом п.1 ч.3 ст.134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З наведеного слідує, що в підтвердження здійсненої правової допомоги необхідно долучати розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором.
Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.
Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.
Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування зазначених витрат.

Позивачем заявлені до відшкодування витрати, пов`язані з професійною правничою допомогою адвоката Гурника В.О., отриманою в суді першої інстанції, в загальному розмірі 10000 грн.
На підтвердження факту надання правової допомоги адвокатом позивача представлено:
договір про надання правової допомоги № 26/3 від 26.03.2024р.;
ордер на надання правничої допомоги серія ВО № 1073491 від 28.03.2024р.;
свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю серія ТР № 000461 від 25.06.2021р.;
орієнтований розрахунок суми гонорару (вартості послуг) за надану правничу допомогу;
платіжну інструкцію № 0.0.3552055211.1 від 26.03.2024р. на суму 11300 грн. (а.с.32-36).

Згідно орієнтованого розрахунку суми гонорару за надану правничу допомогу, позивачу надаються наступні роботи/послуги:
зустріч з клієнтом, вивчення наданих клієнтом матеріалів, надання консультації щодо суті спору, необхідних документів для підготовки позову – вартість 1000 грн.;
здійснення розрахунку страхового стажу ОСОБА_1 – вартість 500 грн.;
пошук та аналіз актуальної судової практики з питань застосування законодавства у спірних правовідносинах – вартість 2000 грн.;
складання адміністративного позову про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії (до вартості входить написання інших заяв по суті справи, зокрема - відповіді на відзив, а також заяв та клопотань. Наприклад, заяви про видачу виконавчого листа та копії рішення суду) – вартість 4000 грн.;
представництво інтересів клієнта у суді (участь у судових засіданнях по справі) – вартість 2000 грн;
оформлення додатків до позовної заяви – вартість 500 грн.
Загальна вартість наданих робіт становить 10000 грн.

Отже, надані суду матеріали доводять факт понесення позивачем витрат на правову допомогу саме в розглядуваній адміністративній справі.

Відповідно до ст.17 Закону України № 3477- IV від 23.02.2006р. «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
У справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п.30, ECHR 1999-V).
У пункті 269 рішення у цієї справи Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п.55 з подальшими посиланнями).

Апеляційний суд вважає, що позивачем доведено фактичне понесення витрат на правову допомогу у вигляді надання правової консультації, підготовки позову.

В частині доводів апеляційної скарги колегія суддів враховує, що суд не має права втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.
Водночас, в силу вимог процесуального закону суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
При визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі ст.41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір – обґрунтованим.
Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020р. у справі № 755/9215/15-ц.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документу, витрачений адвокатом час тощо є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Таким чином, при визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені, договором на правову допомогу, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документи про оплату таких послуг та розрахунком таких витрат.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Суд також має враховувати, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес тощо.

При цьому суд апеляційної інстанції враховує, що навіть у разі неподання клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, суд відповідно до вимог ч.9 ст.139 КАС має перевірити, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи.
Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 27.11.2023р. у справі № 826/7778/17.

Таким чином, судом першої інстанції із врахуванням всіх обставин справи визначено дійсний розмір витрат на правову допомогу адвоката в сумі 1500 грн., який є співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі, якими вимоги позивача задоволені частково у визначений спосіб.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно та повно встановив обставини справи, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків судового рішення, а тому підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Відповідно до правил ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги слід покласти на апелянта ГУ ПФ в Харківській обл.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській обл. на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 10.05.2024р. в адміністративній справі № 500/1893/24 залишити без задоволення, а вказане рішення суду – без змін.
Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській обл.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Р. М. Шавель 	
судді	 	Н. В. Бруновська 	
 	 	Р. Б. Хобор  	

Дата складання повного тексту судового рішення: 12.12.2024р.