Справа № 343/1895/24 
Провадження № 22-ц/4808/1575/24 
Головуючий у 1 інстанції Тураш В. А. 
Суддя-доповідач Василишин Л. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2024 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі:
головуючої (суддя-доповідач)                Василишин Л. В.,
суддів:                                        Максюти І. О., Пнівчук О.В.
секретаря                                        Шемрай Н. Б.
за участю                                
представника апелянта адвоката Бойчука Я. В.
представника позивача адвоката Парфана Т. Д.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скарг у  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Бойчук Ярослав Васильович, на ухвалу Долинського районного суду Івано-Франківської області від 30 жовтня 2024 рокув складі судді Тураша В. А., постановлену у м. Долині Івано-Франківської області, у справі за заявоюпредставника ОСОБА_2 – адвоката Парфана Тараса Дмитровича про забезпечення позову  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання послуг,
в с т а н о в и в:
Короткий зміст заяви
У серпні 2024 року ОСОБА_2 , в інтересах якого діяв адвокат Парфан Т. Д., звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів за договором про надання послуг.
У жовтні 2024 року адвокат Парфан Т. Д. в інтересах ОСОБА_2 подав заяву про забезпечення позову, в якій просив накласти арешт на майно, що належить ОСОБА_1 та грошові кошти, які належать і знаходяться на рахунках ОСОБА_1 у банківських та інших установах у розмірі суми позовних вимог.
Заява обґрунтована тим, що у провадженні суду знаходиться справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів за договорами про надання послуг управління фінансовими активами, укладеними між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Заявлений ОСОБА_2 до ОСОБА_1 позов носить майновий характер, ціна позову становить 1 187 194,00 грн.
28 червня 2024 року та 18 липня 2024 року за дорученням позивача ним було проведено зустрічі з метою досудового врегулювання спору. На вказаних зустрічах відповідач не заперечував укладення між ним і позивачем договорів, отримання від ОСОБА_2 коштів та наявність у нього зобов`язань з повернення коштів. При цьому вказував, що має намір виконувати взяті зобов`язання, однак на даний момент не може їх виконати у зв`язку з відсутністю коштів.
На стадії досудового врегулювання спору (станом на 09 липня 2024 року)  ОСОБА_1 був співвласником (1/2 частки) двокімнатної квартири по АДРЕСА_1 . Після проведених зустрічей в рамках досудового врегулювання спору відповідач припинив виходити на зв`язок, а 16 серпня 2024 року  ОСОБА_1 уклав договір купівлі-продажу і відчужив свою частку у праві власності на квартиру ОСОБА_3 .
Дії відповідача щодо відчуження своєї частки у праві власності на об`єкт нерухомого майна на стадії досудового врегулювання спору свідчать про недобросовісність відповідача і намагання уникнути виконання договірних зобов`язань та дозволяють зробити достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду та ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
Короткий зміст оскаржуваного судового рішення 
Ухвалою Долинського районного суду Івано-Франківської області від 30 жовтня 2024 року заяву задоволено.
Вжито заходи забезпечення позову в цивільній справі № 343/1895/24 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання послуг шляхом накладення арешту на майно та грошові кошти, що знаходяться (обліковуються) у банківських установах на території України, крім рахунків зі спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом та належать ОСОБА_1 у межах суми заявлених позовних вимог в розмірі 1 187 194 грн.
Короткий зміст та узагальнюючі доводи апеляційної скарги
В апеляційній скарзі представник  ОСОБА_1 – адвокат Бойчук Я. В., посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не повідомив учасників справи про подання та розгляд заяви про забезпечення позову, що свідчить про упередженість суду щодо розгляду цього питання та порушення норм процесуального права. 
Також вказує, що заява представника позивача про забезпечення позову не відповідає вимогам статті 151 ЦПК України. Стороною позивача не надано доказів про наявність обставин вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимог чи подання позову до суду. Відповідач продав частку своєї квартири ще до подання позову. При цьому жодних зустрічей відповідач з представником позивача щодо предмета спору не мав і у позовній заяві не зазначено про проведення заходів досудового врегулювання спору.
На думку апелянта, у порушенні положень статті 149 ЦПК України районний суд не встановив, де знаходяться грошові кошти, в кого вони знаходяться та кому підлягають передачі, а фактично оскаржуваною ухвалою наклав арешт на рахунки відповідача у банківських установах на території України чим заблокував підприємницьку діяльність відповідача. 
Звертає увагу і на те, що у відзиві на позовну заяву відповідач вказав, що жодних договорів із позивачем він не укладав, а також не отримував жодних коштів на виконання нібито укладених договорів. Однак суд першої інстанції дані обставини не взяв до уваги та дійшов передчасного висновку, що між позивачем та відповідачем існують договірні відносини.
Крім того зазначає, що в оскаржуваній ухвалі судом не вирішено питання зустрічного забезпечення. 
Позиція інших учасників справи 
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 – адвокат Парфан Т. Д. зазначає про безпідставність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення,а оскаржувану ухвалу – без змін. 
Заяви (клопотання) учасників справи
У судовому засіданні апеляційного суду представник  ОСОБА_1 – адвокат Бойчук Я. В. апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити.
Представник ОСОБА_2 – адвокат Парфан Т. Д. апеляційну скаргу не визнав, просив залишити її без задоволення.
Позиція Івано-Франківського апеляційного суду
Згідно з статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали місцевого суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.
Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Згідно з частинами першою, другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.
Позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб (пункт 1 частини першої статті 150 ЦПК України).
Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).
Заява про забезпечення позову подається в письмовій формі, підписується заявником і повинна містити, зокрема, захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності (пункт 4 частини першої статті 151 ЦПК України).
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Зазначені висновки узгоджуються з постановами Верховного Суду від 25 вересня 2024 року в справі № 212/4159/23, від 21 серпня 2024 року в справі № 757/37408/23, від 25 липня 2024 року в справі № 565/1607/23, від 29 травня 2024 року в справі № 757/67718/21 та ін.
Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову в разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17).
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 лютого 2020 року в справі № 381/4019/18 виснувала, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі від 16 серпня 2018 року у справі № 910/1040/18, а також у постанові Верховного Суду від 22 липня 2021 року у справі № 916/585/18 (916/1051/20), умовою застосування заходів забезпечення позову за вимогами майнового характеру є припущення, що майно (у тому числі грошові суми), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.
У випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін (пункт 23 постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 березня 2023 року у справі №905/448/22).
У постановах Верховного Суду від 02 серпня 2019 року в справі № 915/538/19 та від 06 листопада 2018 року в справі № 923/560/17 викладена правова позиція, що накладення арешту на грошові кошти відповідачів необхідно обмежувати розміром ціни позову та можливих судових витрат. Суд вправі накласти арешт на кошти, які обліковуються на рахунках у банківських або в інших кредитно-фінансових установах, у межах розміру загальної суми позовних вимог та можливих судових витрат.
Сам лише факт відсутності вказаних позивачем відкритих банківських рахунків, майна боржника не є безумовною підставою для відмови в задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом накладання арешту на грошові кошти в межах суми позову, що належить відповідачу, оскільки, як передбачено частиною першою статті 150 ЦПК України, позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Подібні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 14 січня 2021 року в справі № б/н (провадження № 61-16635ав20), від 28 вересня 2023 року в справі № б/н (провадження № 61-11439ав23), від 14 грудня 2023 року в справі № б/н (провадження № 61-14128ав23).
Суд першої інстанції оцінюючи підстави для вжиття заходів для забезпечення позову у цій справі та, відповідно, обґрунтованість зазначеного стороною позивача припущення про те, що невжиття заходів забезпечення може утруднити в майбутньому виконання можливого рішення про задоволення позовних вимог та з урахуванням наявності між сторонами спору щодо стягнення грошових коштів у розмірі 1 187 194 грн, дійшов правильного висновку про наявність підстав для забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно та грошові кошти у межах суми заявлених позовних вимог, які належать ОСОБА_1 та знаходяться на всіх рахунках відповідача в усіх банківських установах України, крім рахунків зі спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом.
Такі висновки узгоджуються зі сталою практикою Верховного Суду і спростовують доводи апеляційної скарги представника відповідача щодо невідповідності заяви про забезпечення позову вимогам статті 151 ЦПК України.
Не заслуговують на увагу доводи скарги про те, що суд першої інстанції дійшов висновку про існування договірних відносин між сторонами, оскільки судом під час розгляду заяви про забезпечення позову встановлено тільки наявність спору між сторонами. Обґрунтованість позову судом не досліджувалось і відповідних висновків в оскаржуваній ухвалі не зазначено.
Колегія суддів також відхиляє твердження представника відповідача про те, що накладення арешту на рахунки відповідача у банківських установах на території України заблокувало підприємницьку діяльність ОСОБА_1 , так як такі не підтверджені будь-якими належними та допустимими доказами. Відповідно до правової позиції, що викладена у постанові Верховного Суду від 06 жовтня 2022 року у справі №905/446/22 у разі звернення з позовом про стягнення грошових коштів саме відповідач має доводити недоцільність чи неспівмірність заходів забезпечення, вжиття яких просить у суду позивач, зокрема й ту обставину, що застосовані заходи забезпечення позову створять перешкоди його господарській діяльності.
При цьому, колегія суддів звертає увагу апелянта на те, що нормами процесуального законодавства, а саме статтями 156 та 158 ЦПК України, визначена процедура заміни одного заходу забезпечення позову іншим та скасування заходів забезпечення позову.
Неспроможними є і посилання в апеляційній скарзі про те, що при постановленні оскаржуваної ухвали суд не вирішив питання зустрічного забезпечення.
Відповідно до частини сьомої статті 153 ЦПК України в ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання та вирішує питання зустрічного забезпечення. Суд може також зазначити порядок виконання ухвали про забезпечення позову.
Згідно із частиною першою статті 154 ЦПК України суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення).
Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що суд має право, проте не зобов`язаний вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача.
Випадки обов`язкового застосування зустрічного забезпечення передбачені частиною третьою статті 154 ЦПК України, відповідно до якої суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо: позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.
Вказуючи про незастосування судом зустрічного забезпечення, апелянт не навів жодних із вказаних обставин, що було його процесуальним обов`язком відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України, а також належно не обґрунтував своїх доводів, з посиланням на обставини, які можуть завдати йому збитків.
Крім того, положеннями частини шостої статті 154 ЦПК України передбачено право відповідача звернутись до суду першої інстанції з клопотанням про вжиття заходів зустрічного забезпечення та надати докази, які на його думку підтверджують наявність обставин для такого забезпечення.
Також колегія суддів не приймає до уваги посилання заявника в апеляційній скарзі щодо неповідомлення учасників справи про подання та розгляд заяви про забезпечення позову, оскільки відповідно до частини першої статті 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті. 
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на наведене апеляційний суд доходить висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм процесуального права і не може бути скасована з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Керуючись статтями 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Бойчук Ярослав Васильович, залишити без задоволення.
Ухвалу Долинського районного суду Івано-Франківської області від 30 жовтня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 12 грудня 2024 року.

Суддя-доповідач                                                                Л. В. Василишин 
Судді:                                                                                І. О. Максюта 
       О. В. Пнівчук