Головуючий І інстанції: Сагайдак В.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2024 р. 	Справа № 520/16293/23	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді Любчич Л.В.,
Суддів: Присяжнюк О.В. ,  Спаскіна О.А. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 21.09.2023, майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 21.09.23 по справі № 520/16293/23
за позовом              ОСОБА_1  
до             Головного управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України                    
про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач, апелянт) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Харківській області (далі - ГУ ДПС у Харківській обл., відповідач) від 29.03.2023 року N 0033170-2405-2030, яким визначено суму податкового зобов`язання за платежем - податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в розмірі 171 786.00 грн.
- стягнути на його користь  сплачений судовий збір за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС у Харківській обл.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 21.09.2023  у задоволенні адміністративного позову відмовлено. 
Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 21.09.2023 у справі 520/16293/23 та прийняти нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та технічного паспорту спірні приміщення належать позивачу на праві приватної власності та віднесені до категорії - нежитлове приміщення; відповідач не наділений правом самостійно визначати категорію нерухомого майна, як об`єкта оподаткування.
Головне управління ДПС у Харківській області, надало відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначило, що рішення суду першої інстанції є таким, що прийнято з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а саме: ст 266 ПК України. Зазначило, що відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на праві власності позивачу належить нежитлове приміщення. У вказаному реєстрі відсутні відомості щодо цільового призначення нежитлових будівель відсутні. У графі "Тип майна" зазначено нежитлові приміщення, без конкретизації приналежності. Звернуло увагу на правову позицію Верховного Суду від 29.06.2023 у справі 520/342/21, що у разі виявлення розбіжностей між даними контролюючих органів та даними, підтвердженими платником податку на підставі оригіналів відповідних документів, зокрема документів на право власності, контролюючий орган за своєю податковою адресою платника податку проводить перерахунок суми податку і надсилає (вручає) йому нове податкове повідомлення-рішення. Попереднє податкове повідомлення-рішення вважається скасованим (відкликаним). Відтак, позивача не було позбавлено можливості надати до податкового органу уточнюючі документи щодо характеристик оподаткованих будівель для вірного розрахунку податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, шляхом застосування вірних коефіцієнтів для обчислення такого податку. Однак, позивачем не вчинялися дії щодо звірки даних для обчислення податку відповідно до податкового законодавства. В автоматичному режимі позивачеві нарахований податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки та сформовано оскаржуване податкове повідомлення-рішення. Податок нарахований відповідно до рішення 11 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 22.02.2017 № 542/17 "Про місцеві податки і збори у місті Харкові" зі змінами та доповненнями, застосована ставка податку 1 відсоток від мінімальної заробітної плати, оскільки з урахуванням основного виду діяльності позивача за КВЕД вказані приміщення кваліфіковані як будівлі торгівельні. 
Просить суд рішення Харківського окружного адміністративного суду від 21.09.2023 у справі 520/16293/23 залишити без змін.
Відповідно до п. 3 ч. 1ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі -КАС України), суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в її межах, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції, при прийнятті оскаржуваного судового рішення, норм процесуального та матеріального права, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Під час судового розгляду встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належать нежитлові приміщення 1-го поверху № 1-:-5, N 32-:-50, площею 2408,1 кв. м; прим. № 30, площею 1,2 кв. м, прим. № 31, площею 8,8 кв. м; 2-го поверху № 1-:-7, площею 434,5 кв. м, прим. № 8, площею 10,5 кв. м, загальною площею 2863,1 кв. м в нежитловій будівлі літ. "Ж-2", за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності набуте позивачем за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу нежитлових приміщень від 05.04.2012 р. № 961, та зареєстроване 05.04.2012 р. КП "Харківське міське бюро технічної інвентаризації".
В травні 2023 р. засобами поштового зв`язку позивач отримав податкове повідомлення-рішення від 29.03.2023 року № 0033170-2405-2030 про визначення грошового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачене фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2021 р. у розмірі 171786.00 грн. 
Розрахунок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2021 рік відповідачем здійснено: за ставкою податку 1 % від розміру мінімальної заробітної плати (6000,00 грн), встановленої законом на січень відповідного року для будівель готельних, офісних, торговельних, для публічних виступів (казино, ігорні будинки), що складає 60,00 гривні за 1 кв. м .
Вважаючи, що розмір податкового зобов`язання, визначеного оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням розрахований невірно, а винесене податкове повідомлення-рішення протиправним та таким, що порушує права позивача як платника податків, останній звернувся до суду за захистом порушеного права.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції з посиланням на висновки Верховного Суду , викладені у постанові від 29.06.2023 у справі 520/342/21, зазначив, що позивач не скористався правом надання до контролюючого органу уточнюючих документів щодо характеристик оподаткованих будівель для вірного розрахунку податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, шляхом застосування вірних коефіцієнтів для обчислення такого податку, тоді як наданий суду технічний паспорт не дає можливості визначити цільове призначення спірного об`єкту.
Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції та зазначає наступне.
Статтею 8 Податкового кодексу України (далі- ПК України) встановлено, що в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори. До місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних і міських рад у межах їх повноважень, і є обов`язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.
Відповідно до п. п. 14.1.129-1 п. 14.1 ст. 14 ПК України, об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. 
У нежитловій нерухомості виділяють: будівлі готельні - готелі, мотелі, кемпінги, пансіонати, ресторани та бари, туристичні бази, гірські притулки, табори для відпочинку, будинки відпочинку; будівлі офісні - будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей; будівлі торговельні - торгові центри, універмаги, магазини, криті ринки, павільйони та зали для ярмарків, станції технічного обслуговування автомобілів, їдальні, кафе, закусочні, бази та склади підприємств торгівлі й громадського харчування, будівлі підприємств побутового обслуговування; гаражі - гаражі (наземні й підземні) та криті автомобільні стоянки будівлі промислові та склади; д) будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки); господарські (присадибні) будівлі - допоміжні (нежитлові) приміщення, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо; інші будівлі.
Базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток (п. п. 266.3.1 п. 266.3 ст. 266 ПК України.
Згідно із п. п. 266.3.2 п. 266.3 ст. 266 ПК України, база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.
Відповідно до п. п. 266.5.1 п. 266.5 ст. 266 ПК України, ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.
З матеріалів справи вбачається, що позивачеві на праві приватної власності належать нежитлові приміщення 1-го поверху 3 1-:-5, № 32-:-50, площею 2408,1 кв. м; прим. № 30, площею 1,2 кв. м, прим.№ 31, площею 8,8 кв. м; 2-го поверху № 1-:-7, площею 434,5 кв. м, прим. № 8, площею 10,5 кв. м, загальною площею 2863,1 кв. м в нежитловій будівлі літ. "Ж-2", за адресою: м.Харків, провулок Симферопольській, 6.
При визначенні розміру спірного податку контролюючий орган керувався Додатком N 1 до рішення ХМР № 542/17.
Згідно з Додатком № 1 до рішення 11 сесії Харківської міської ради 7 скликання Про місцеві податки і збори у місті Харкові від 22.02.2017 за № 542/17 ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб встановлюються у відсотках до мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. м бази оподаткування.
Так, пунктом 5 зазначеного вище Додатку № 1 встановлено ставки податку для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються у таких розмірах: 1) будівлі готельні - 1 відсоток; 2) будівлі офісні - 1 відсоток; 3) будівлі торговельні - 1 відсоток; 4) гаражі - 0,1 відсотка; 5) до 01.01.2019 року - будівлі промисловості та склади 0,25 відсотка, в подальшому підпункт 5 пункту 5 додатку 1 виключений згідно з рішенням 23 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 28.11.2018 р. N 1284/18 набрав чинності з 01.01.2019 р. 6) будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки) - 1 відсоток; 7) господарські (присадибні) будівлі - 0 відсотків; 8) інші будівлі - 0,1 відсотка.
Отже, ставка податку встановлена в залежності від цільового призначення об`єкта нерухомості, який перебуває у власності особи.
У цій справі податковий орган вказував, що відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у графі "Тип майна" зазначено лише нежитлові приміщення без детальної конкретизації, тоді як інформацією у базах даних контролюючого органу підтверджується, що основним видом діяльності позивача є торгівля, що обумовило віднесення спірних приміщень до категорії «торгових», та як наслідок застосування ставки податку у розмірі 1 %.
Колегія суддів вирішуючи спірні правовідносини, звертає увагу на висновок Верховного Суду, викладеній у постанові від 31.01.2018 у справі № 822/2624/16, у якому зазначено, що  Державним комітетом України по стандартизації, метрології та сертифікації наказом від 17.08.2000 № 507 затверджено і введено в дію Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, який призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) України. Об`єктами класифікації в ДК 018-2000 є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення. При цьому, ДК 018-2000 використовується не для визначення ставок оподаткування, а виключно для визначення статусу нежитлового приміщення, яке не зазначено у реєстрі прав на нерухоме майно, але визначено у технічній документації будівлі. 
Позивачем до позову надано технічний паспорт на виробничий будинок літ «Ж-2» № 6 по вул. Сімферопольська, відповідно до якого нежитлові приміщення 1-го поверху № 1-:-5, № 32-:-50, площею 2408,1 кв. м; прим. № 30, площею 1,2 кв. м, прим. № 31, площею 8,8 кв. м; 2-го поверху № 1-:-7, площею 434,5 кв. м, прим. № 8, площею 10,5 кв. м, загальною площею 2863,1 кв. м розміщені в нежитловій будівлі літ. "Ж-2", який є виробничою будівлею та складається з підстанцій, цехів, комор, підсобних приміщень, апаратної, що у сукупності із адміністративними та допоміжними приміщеннями становить єдиний комплекс, призначений для здійснення виробничо-господарської діяльності. 
Отже спірним у цьому випадку є саме класифікація об`єкта оподаткування.
Підпункт 266.7.3 пункту 266.7 статті 266 ПК України передбачає, що платники податку мають право звернутися з письмовою заявою до контролюючого органу за своєю податковою адресою для проведення звірки даних щодо: об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності платника податку; розміру загальної площі об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності платника податку; права на користування пільгою із сплати податку; розміру ставки податку; нарахованої суми податку. У разі виявлення розбіжностей між даними контролюючих органів та даними, підтвердженими платником податку на підставі оригіналів відповідних документів, зокрема документів на право власності, контролюючий орган за своєю податковою адресою платника податку проводить перерахунок суми податку і надсилає (вручає) йому нове податкове повідомлення-рішення. Попереднє податкове повідомлення-рішення вважається скасованим (відкликаним).
У постанові від 29 червня 2023 року (справа № 520/342/21), ухваленій у подібних до цієї справи правовідносинах, Верховний Суд, застосовуючи наведену вище норму податкового законодавства, виснував, що платник податків не позбавлений можливості надати до податкового органу уточнюючі документи щодо характеристик оподатковуваних будівель для правильного розрахунку податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, шляхом застосування відповідних коефіцієнтів для обчислення такого податку. Суд касаційної інстанції у цій справі також зазначає, що у випадку не реалізації платником податків права на проведення звірки даних відсутні підстави для посилань в подальшому на відомості, що можуть мати вплив або на віднесення належного йому нерухомого майна до об`єкта оподаткування взагалі, або ж на розмір ставки податку. Подібний підхід Верховний Суд застосував у постанові від 09 серпня 2022 року (справа № 819/1339/16).
В обґрунтування апеляційної скарги, у додаткових поясненнях, позивач посилається на те, що ним подано до контролюючого органу заяву щодо проведення перерахунку податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, тоді як відповідач вказаного перерахунку не провів, що вбачається з листа № 16238/6-20-40-24-05-10 від 04.04.2023.
Проте, колегія суддів критично оцінює вказаний лист, оскільки зі змісту останнього вбачається, що він є відповіддю на звернення позивача від 21.03.2023, тоді як спірне податкове повідомлення-рішення винесено 29.03.2023.
Разом з цим, колегія суддів звертає увагу на те, що  оскаржуване податкове повідомлення-рішення винесене відповідачем шляхом самостійного визначення грошових зобов`язань з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, із застосуванням до належних позивачу на праві власності нежитлових приміщень ставки податку у розмірі 1 % (торгівельне приміщення), з урахуванням основних видів діяльності позивача як суб`єкта господарювання.
Судовим розглядом встановлено та не заперечується сторонами по справі, що видами діяльності позивача за КВЕД є  47.19 Інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах, 16.29 Виробництво інших виробів з деревини; виготовлення виробів з корка, соломки та рослинних матеріалів для плетіння, 22.29 Виробництво інших виробів із пластмас, 46.73 Оптова торгівля деревиною, будівельними матеріалами та санітарно-технічним обладнанням, 46.90 Неспеціалізована оптова торгівля, 46.69 Оптова торгівля іншими машинами й устаткуванням.
З огляду на зазначене, колегія суддів  вважає необґрунтованим висновки податкового органу щодо віднесення спірних приміщень до торгівельних з огляду на види діяльності позивача, оскільки види діяльності позивача не можуть впливати на кваліфікацію нежитлової власності позивача у якості об`єкту оподаткування податком на нерухоме майно та не засвідчують факт здійснення позивачем торгівельної діяльності.
Будь-яких інших доказів на підтвердження наявності підстав для застосування при визначенні ставки податку до об`єкту нерухомого майна (належних позивачу нежитлових приміщень) у розмірі 1 % чи то обґрунтування неможливості віднесення вказаних приміщень до виробничих (за КВЕД позивача  16.29,22.29) контролюючим органом ані до суду першої, ані апеляційної інстанції не надано.
Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У справі "Новік проти України" (18.12.2008) Суд зробив висновок, що "надзвичайно важливою умовою є забезпечення загального принципу юридичної визначеності. Вимога "якості закону" у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції означає, що закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні для того, щоб виключити будь-який ризик свавілля".
У справі "Щокін проти України" Суд дійшов висновку про порушення прав заявника, гарантованих статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, по-перше, в зв`язку з тим, що відповідне національне законодавство не було чітким і узгодженим, та, відповідно, не відповідало вимозі "якості" закону і не забезпечувало адекватність захисту від свавільного втручання у майнові права заявника; по-друге, національними органами не була дотримана вимога законодавства щодо застосування підходу, який був би найбільш сприятливим для заявника - платника податку, коли у його справі національне законодавство припускало неоднозначне трактування.
Колегія суддів вважає, що у відповідача були відсутні будь-які підстави при обчисленні податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, застосовувати ставку у розмірі 1 %, враховуючи відсутність у встановлених законодавством джерелах відомостей, необхідних для ідентифікації, зокрема, типу відповідного об`єкта нерухомості.
Тобто, податковий орган, отримавши від законодавця вичерпний перелік відомостей та джерел їх отримання, необхідних для правильного визначення ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, позбавлений можливості визначати розмір такої ставки на власний розсуд. 
Колегія суддів зазначає, що положення статті 4 ПК України закріплюють низку принципів, які повинні застосовуватися як на стадії встановлення податків, їх основних елементів, при внесенні змін до окремих елементів податку, так і на стадії застосування норм, якими визначений обов`язок сплати податку.
Серед принципів, проголошених у вказаній нормі, є, зокрема, презумпція правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу (підпункт4.1.4. пункту 4.1. статті 4 Податкового кодексу України).
В силу ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно з ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, колегія суддів вважає, що відповідач при прийнятті оскаржуваного податкового повідомлення-рішення від 29.03.2023 №0033170-2405-2030, яким ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов`язання за платежем - податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в розмірі 171786,00 гривень, діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Податковим кодексом України, без дотримання вимог ч. 2 ст. 2 КАС України, отже, наявні підстави для скасування зазначеного податкового повідомлення-рішення.
Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява N 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява N 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Суд, у цій справі, також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (п. 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.
Відповідно до ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення, є, зокрема, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Згідно з ч. 2 ст. 317 КАС України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Отже, враховуючи те, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права та хибно оцінено фактичні обставини, внаслідок чого зроблено правові висновки, які не можна визнати законними та обґрунтованими, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог шляхом: визнання протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Харківській області від 29.03.2023 року N 0033170-2405-2030, яким визначено суму податкового зобов`язання за платежем - податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в розмірі 171786.00 грн.
Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Так, позивачем сплачено судовий збір за подання позовної заяви в сумі 1374,30 грн. апеляційної скарги 2061,45 грн. всього – 3435,75 грн.
Зазначені судові витрати на загальну суму 3435,75 грн підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача. 
Керуючись ст. ст. 243, 250,  311, 315,  317, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2023 року по справі № 520/16293/23  скасувати  
Ухвалити постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Харківській області від 29.03.2023 року N 0033170-2405-2030, яким визначено суму податкового зобов`язання за платежем - податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в розмірі 171 786.00 грн
Стягнути на користь ОСОБА_1 (рнокпп. НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у Харківській області (м.Харків, вул. Пушкінська,46, ЄДРПОУ 43983495) понесені ним витрати зі сплаті судового збору на загальну суму 3435 (три тисячі чотириста тридцять п`ять) гривень 75 копійок. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Суддя-доповідач 		Л.В. Любчич 	
Судді	   	О.В. Присяжнюк    О.А. Спаскін