ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2024 року  
м. Черкаси   

Справа № 711/8884/23		
Провадження № 22-ц/821/1789/24		
Категорія: на ухвалу 	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого –  Василенко Л. І.,
суддів: Гончар Н. І., Карпенко О. В.,
секретаря – Гладиш О. Ю.,

учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 , 
відповідач –  ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Давигори Світлани Анатоліївни на ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 04 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, 

в с т а н о в и в :

03.10.2024 представник ОСОБА_1 – адвокат Давигора С. А. звернулась до суду із заявою про забезпечення позову шляхом накладення заборони відчуження квартири АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 .
Заяву мотивувала тим, що у провадженні Придніпровського районного суду м. Черкаси перебуває справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.
Зазначає, що відповідач у справі діє недобросовісно, нехтує як правами сторін, так і вимогами суду, неодноразово не брав участі у справі, подавав докази поза межами стадії на якій мали б подаватися такі докази, відкладав засідання у зв`язку зі зміною представників.
Також вказує, що відповідач звернувся до суду із вимогою про зняття арешту із нерухомого майна в рамках виконавчого провадження про стягнення аліментів, де на все майно відповідача, як боржника, було накладено арешт.
Ухвалою Маньківського районного суду Черкаської області від 01.08.2024 у справі № 701/1412/19 визнано протиправною бездіяльність Другого ВДВС у м. Черкаси та зобов`язано зняти арешт на квартиру АДРЕСА_1 . Постановою Черкаського апеляційного суду від 01.10.2024 вказану ухвалу залишено без змін.
Крім цього скаржник зазначає, що 23.06.2024 відповідач підписав засвідчену ним довіреність на розпорядження всім належним йому нерухомим майном на ім`я матері ОСОБА_3 , яка подала заяву до Другого ВДВС у м. Черкаси про зняття арешту виключно з даної квартири. Інше нерухоме майно – квартира АДРЕСА_2 залишається як застава за належне виконання ним аліментних зобов`язань.
Вважає, що у разі задоволення позовних вимог позивачка буде позбавлена можливості отримати відповідні кошти, враховуючи, що один з об`єктів нерухомості не може бути переданий на реалізацію в порядку виконання рішення, оскільки є забезпеченням за рішенням суду у справі № 701/1412/19, а інше нерухоме майно може бути відчужено до ухвалення судом відповідного рішення у даній справі.
А відтак, на думку представника скаржника, є досить великий ризик, що відповідач невідкладно буде відчужувати майно з метою уникнення відповідальності.
Посилаючись на правові висновки Верховного Суду, просила забезпечити позов саме шляхом заборони відчуження належної відповідачу квартири АДРЕСА_1 .
Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 04 жовтня 2024 року заяву представника ОСОБА_1 – адвоката Давигори С. А. про забезпечення позову залишено без задоволення.
Ухвала мотивована тим, що предметом поділу спільного майна подружжя є грошові кошти у сумі 55000,00 доларів США. Заявником не надано належних, достатніх та допустимих доказів того, що відповідач має намір відчужити нерухоме майно, яке належить йому на праві приватної власності, з метою уникнути виконання рішення у разі задоволення позовних вимог позивачки.
На думку суду, надана копія довіреності від 23.06.2024, згідно якої відповідач ОСОБА_2 уповноважує ОСОБА_3 , зокрема, розпоряджатися усім належним йому нерухомим та рухомим майном, не є достатньою підставою вважати недобросовісними дії з боку відповідача щодо можливості відчужити квартиру на користь третіх осіб.
Крім того, суд зазначив, що на все нерухоме майно відповідача ОСОБА_2 накладений арешт постановою Придніпровського ВДВС у м. Черкаси Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) від 26.05.2022, зокрема на квартиру АДРЕСА_3 .
Суд вважав, що заява про забезпечення позову не підлягає до задоволення, враховуючи предмет розгляду у даній справі, а також відсутність належних доказів, що застосування саме такого виду забезпечення, як заборона відчуження квартири, підлягає до застосування судом задля забезпечення виконання рішення.
Не погоджуючись з ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 04.10.2024 представник ОСОБА_1 – адвокат Давигора С. А. оскаржила її в апеляційному порядку.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не встановив наявність прямого зв`язку між запропонованим позивачкою заходом забезпечення позову і предметом позову, а також існування реальної загрози відчуження майна на користь третіх осіб.
В апеляційній скарзі, спростовуючи висновки суду першої інстанції, скаржник посилалася на правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18, від 17.06.2022 у справі № 908/2382/21 щодо обрання видів забезпечення позову про стягнення грошових коштів та в постановах Верховного Суду від 09.12.2020 у справі № 910/9400/20, від 21.12.2020 у справі № 910/9627/20 щодо необхідності конкретизації заходів забезпечення позову.
Враховуючи, що судом першої інстанції не надано оцінки обставинам викладеним в заяві, просить скасувати ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 04.10.2024 та постановити нове рішення, яким задовольнити заяву та забезпечити позов шляхом накладення заборони відчуження квартири АДРЕСА_1 . Також просить вирішити питання судових витрат.
30.10.2024 на адресу Черкаського апеляційного суду через підсистему «Електронний суд» від представника ОСОБА_2 – адвоката Нестеренка І. О. надійшов відзив на апеляційну скаргу.
У відзиві на апеляційну скаргу просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, вважаючи рішення першої інстанції ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Вказує, що обґрунтуванням апеляційної скарги є вчинення відповідачем активних дій щодо унеможливлення в майбутньому для позивачки реально виконати рішення суду та отримати кошти за предметом позову, однак будь-яких доказів на підтвердження наведених в скарзі доводів не надано. 
Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції, зокрема, щодо відмови у забезпеченні позову.
Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
19.11.2024 від представника ОСОБА_1 – адвоката Давигори С. А. надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв`язку з її участю в іншому судовому засіданні.
З`ясувавши думку представника ОСОБА_2 – адвоката Нестерка І. О., врахувавши вимоги процесуального законодавства, яке регулює розгляд заяв про забезпечення позову, достатність наявних у матеріалах справи доказів, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні заяви. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 – адвоката Нестерка І. О., вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.
Згідно ч. 1, ч. 2, ч. 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Ухвала суду першої інстанції вказаним вимогам закону не відповідає.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Питання про застосування заходів забезпечення позову, яке вирішувалося судом в оскарженій ухвалі, регламентується Главою 10 Розділу І ЦПК України.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.
Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.
Зазначена правова норма прямо визначає як форму і порядок звернення до суду із заявою про вжиття заходів забезпечення позову, так і підстави для його забезпечення.
Загальною підставою для вжиття заходів забезпечення позову є наявність обставин, які свідчать або дозволяють достовірно припустити, що невжиття таких заходів може істотно утруднити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
У ч. 1 ст. 150 ЦПК України наведено перелік видів забезпечення позову, серед яких у п. 2 законодавець вирізняє заборону вчиняти певні дії.
Частиною 3 ст. 150 ЦПК України передбачено, що заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Згідно ст. 151 ЦПК України у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову, захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням необхідності саме такого заходу, ціну позову, про забезпечення якого просить заявник, пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення, інші відомості, потрібні для забезпечення позову.
Як зазначено в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 за № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи питання про забезпечення позову, суд має пересвідчитися зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір, а також існує реальна загроза унеможливлення чи ускладнення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
За своєю правовою природою правовий інститут забезпечення позову покликаний гарантувати особам, які беруть участь у справі, реальну можливість ефективного захисту свого права шляхом дійсного виконання можливого рішення суду у разі задоволення позовних вимог. Саме тому такі заходи покликані забезпечити можливість охорони матеріально-правових інтересів позивача від потенційних недобросовісних дій інших учасників, направлених на ухилення від реального та ефективного виконання судового рішення, в тому числі з метою запобігання труднощам у подальшому виконанні такого рішення.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії».
Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу (постанова Верховного Суду від 09.09.2020 у справі № 509/2765/19).
Зважаючи на наведені положення, при вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову суд має дослідити, чи є спір між сторонами реальним, чи існує небезпека ускладнення можливості виконання рішення суду, чи запропонований вид забезпечення є співмірним із заявленими вимогами та чи забезпечує він досягнення мети, задля якої ставиться питання про забезпечення позову. Єдиною передбаченою законом підставою для застосування заходів забезпечення позову є виключно ризик ускладнення/унеможливлення виконання рішення суду у справі або ефективного поновлення прав та інтересів позивача. При цьому жодного питання по суті спору, в тому числі й щодо обґрунтованості позовних вимог, суд на даній стадії не вирішує.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 зазначено, що під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.
При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову (постанова Верховного Суду від 21.02.2024 в справі № 201/9686/23, провадження № 61-18173св23).
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 квітня 2024 року в справі № 754/5683/22 сформульовано правовий висновок, відповідно до якого як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами.
Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.
При розгляді даної апеляційної скарги колегія суддів апеляційного суду виходить з того, що з матеріалів справи вбачається існування реального спору між сторонами.
Залишаючи заяву представника позивачки про забезпечення позову без задоволення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не надано належних, достатніх та допустимих доказів того, що відповідач має намір відчужити нерухоме майно з метою уникнення виконання рішення у разі задоволення позовних вимог ОСОБА_1 . 
Надана копія довіреності від 23.06.2024, згідно якої відповідач ОСОБА_2 уповноважив ОСОБА_3 , зокрема, розпоряджатися усім належним йому нерухомим та рухомим майном, згідно висновків суду першої інстанції, не є достатньою підставою вважати недобросовісними дії з боку відповідача щодо можливості відчужити квартиру на користь третіх осіб.
Разом із тим, дані висновки суду першої інстанції є помилковими та не узгоджуються із предметом позову і доказами, наявними в матеріалах справи.
Цивільне процесуальне законодавство не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.
Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.
Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 11.08. 2022 у справі № 522/1514/21.
Відповідно, позивачка має право заявляти вимогу про забезпечення позову, обравши спосіб, який, на її думку, буде гарантувати виконання рішення суду, винесеного на її користь.
З матеріалів справи вбачається, що позовна заява містить відповідне обґрунтування заявлених позовних вимог, на підтвердження яких надано відповідні докази, а наявність чи відсутність фактів, якими обґрунтовуються вимоги, суд установлює під час ухвалення рішення по суті спору.
Предметом спору у даній справі є поділ спільного майна подружжя, а саме грошових коштів у сумі 55000,00 доларів США, тобто вимоги позову направлені на захист майнових прав позивачки. 
Звертаючись в суд з позовом ОСОБА_1 просила визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя грошові кошти в сумі 55000,00 доларів США, виділити їй у власність 1/2 частку грошових коштів та стягнути на її користь 27500,00 доларів США, що на момент подання позову становить 1093686,00 грн.
Зі змісту позовної заяви вбачається, що за час перебування у шлюбі сторони спільною працею та спільними зусиллями, в період роботи подружжя в Новій Зеландії набули у власність грошові кошти в розмірі 55000,00 доларів США, якими відповідач розпорядився без відома позивачки, надіславши їх третій особі – ОСОБА_3 шляхом здійснення розрахунково-касової операції.
Одночасно з позовною заявою представником позивачки було подано заяву про забезпечення позову, в якій представник просила накласти арешт на все нерухоме майно, яке належить на праві приватної власності ОСОБА_2 .
Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси віл 04.12.2023 заяву про забезпечення позову повернуто заявникові у зв`язку тим, що 26.05.2022 постановою Придніпровського ВДВС у м. Черкаси Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) вже було накладено арешт на майно боржника ОСОБА_2 .
Враховуючи, що ухвалою Маньківського районного суду Черкаської області від 01.08.2024 у справі № 701/1412/19 зобов`язано орган ДВС зняти арешт із квартири АДРЕСА_1 , позивачка звернулася з повторною заявою про забезпечення позову шляхом накладення заборони відчужувати вищезазначену квартиру.
Тобто, позивачка довела існування між сторонами спору та існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову.
Суд першої інстанції не оцінив наведені позивачкою в обґрунтування заяви про забезпечення позову обставини, натомість, в обґрунтування відмови у забезпеченні позову обмежився висновками про те, що позивачкою не надано доказів ймовірності вчинення відповідачем дій, спрямованих на утруднення виконання рішення суду.
На думку колегії суддів, невжиття вказаних позивачкою заходів забезпечення позову до вирішення справи по суті може істотно ускладнити, у разі задоволення позовних вимог, поновлення порушених прав або інтересів, за захистом яких звернулась позивачка.
Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову, а відтак суд апеляційної інстанції не погоджується із висновком суду першої інстанції щодо відсутності доказів того, що відповідач має намір відчужити нерухоме майно, виходячи з наступних підстав.
Верховний Суд неодноразово у своїх постановах, зокрема, від 03.03.2023 у справі № 905/448/22, від 15.09.2023 у справі № 916/2359/23, від 06.12.2023 у справі № 917/805/23, зауважував, що у випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість відповідача у будь-який момент як розпорядитися коштами, що знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що у майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача у будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін. 
Виконання в майбутньому судового рішення у справі про стягнення грошових коштів, у разі задоволення позовних вимог, безпосередньо пов`язане з обставинами наявності у боржника присудженої до стягнення суми заборгованості. Заборона відчуження або арешт майна, які накладаються судом для забезпечення позову про стягнення грошових коштів, мають на меті подальше звернення стягнення на таке майно у разі задоволення позову.
До апеляційної скарги долучена Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 399050925 від 14.10.2024, згідно якої ОСОБА_2 на праві власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 6 т. 2). 
З довідки вбачається, що відомості про державну реєстрацію обтяжень за даним об`єктом відсутні.
Постановою головного державного виконавця Другого ВДВС у м. Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 09.10.2024 про зняття арешту з майна у виконавчому провадженні № 8951814 знято арешт з квартири АДРЕСА_1 (а. с. 7 т. 2).
До заяви про забезпечення позову долучена довіреність від 23.06.2024 згідно якої ОСОБА_2 уповноважив ОСОБА_3 , зокрема, розпоряджатися будь-яким незабороненим чинним законодавством способом (купівля-продаж, міна, передача в оренду (найм), в заставу, іпотеку, поділ (виділ частки), на умовах та за ціну на їх власний розсуд, всім належним йому нерухомим та рухомим майном.
Отже, припущення заявника про те, що незастосування заходів по забезпеченню позову може утруднити або унеможливити виконання рішення суду, є обґрунтованим.
Разом з тим, перевіряючи співмірність позовних вимог до вартості майна за рахунок якого ОСОБА_1 просить забезпечити позов, апеляційний суд дійшов наступних висновків.
В матеріалах справи міститься копія Договору купівлі-продажу квартири від 28.11.2019 згідно якого ОСОБА_3 передано у власність квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 98 т. 1).
Відповідно до п. 3 Договору купівлі-продажу квартири від 28.11.2019 ринкова вартість квартири становить 405470,00 грн, згідно звіту про проведення незалежної оцінки, виданого ПП «ТОВА» від 27.11.2019. 
27.08.2021 згідно Договору дарування № 3359, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Алєксєєвим І. Ю., дана квартира подарована ОСОБА_2 .
Інших доказів щодо вартості даної квартири, за рахунок якої буде забезпечено позов, як суду першої, так і суду апеляційної інстанцій не надано.
Відтак, співмірність заявлених вимог у заяві про забезпечення позову до позовних вимог, колегія суддів вважає обґрунтованою, так як оціночна вартість квартири, за наявними доказами в матеріалах справи, значно менша розміру позовних вимогам у даній справі, а саме грошових коштів у сумі 27500,00 доларів США (1/2 від 55000,00 доларів США). 
Застосування забезпечення позову за наведених обставин є адекватним, оскільки його невжиття може призвести до відчуження даного майна на користь інших осіб, що в свою чергу призведе до обмеження прав позивача на ефективний захист.
Отже, на думку суду, вид забезпечення позову – накладення заборони відчуження майна, що належить відповідачу на праві приватної власності, є співмірним із заявленими позовними вимогами.
З урахуванням підстав та змісту позову, надавши оцінку відповідності виду забезпечення позову позовним вимогам, балансу інтересам сторін, колегія суддів дійшла висновку про скасування ухвали суду першої інстанції та застосування забезпечення позову шляхом заборони вчиняти дії щодо розпорядження (відчуження) квартири відповідача.
Заборона ОСОБА_2 та будь-яким іншим особам вчиняти дії стосовно майна (квартири), має тимчасовий характер та спрямована на запобігання відчуження майна і жодним чином не обмежує права відповідача у можливості володіти та користуватися об`єктом нерухомого майна.
Такий захід забезпечення позову, на думку колегії суддів, є співмірним заявленим вимогам та достатнім щоб забезпечити позивачці реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на її користь, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
З огляду на обраний вид забезпечення позову, який не впливає на матеріальний стан відповідача як власника майна та не призводить до понесення додаткових витрат унаслідок його застосування, з урахуванням відсутності доказів завдання відповідачу збитків унаслідок накладення арешту на майно, не вбачається підстав для скасування ухвали суду першої інстанції у відповідній частині.
У постановах Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 909/835/18, від 19 травня 2022 року у справі № 619/2293/21 (провадження № 61-15440св21) зазначено, що повинен бути наявним зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги. Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Пронін проти України»).
Згідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення чи змінити його.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду, викладеним у рішенні суду першої інстанції обставинам справи; порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з правилами ст. 141 ЦПК України остаточний розподіл судових витрат у справі здійснює суд, який вирішує спір по суті.
Оцінюючи можливість настання негативних наслідків, що можуть настати в результаті забезпечення позову у вигляді заборони вчинення дій щодо відчуження майнових прав, що належить відповідачеві, апеляційний суд враховує, що за результатами розгляду справи по суті в разі недоведеності позивачем заявлених вимог, заходи забезпечення будуть скасовані.
Крім того, апеляційний суд приймає до уваги, що відповідно до ч. 1 ст. 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи, а відповідно до ч. 1 ст. 156 ЦПК України за клопотанням учасника справи суд може допустити заміну одного заходу забезпечення позову іншим.
За таких обставин відповідач не позбавлений можливості звернутися із вмотивованим клопотанням про заміну або скасування заходів забезпечення позову з підстав, передбачених законом.
За викладеного апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України - скасуванню, із прийняттям нової постанови про задоволення заяви про забезпечення позову шляхом заборони вчинення дій щодо відчуження квартири АДРЕСА_1 .
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в  :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Давигори Світлани Анатоліївни – задовольнити.
Ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 04 жовтня 2024 року – скасувати.
Заяву представника ОСОБА_1 – адвоката Давигори Світлани Анатоліївни про забезпечення позову – задовольнити.
Встановити на час розгляду справи в суді забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.
Заборонити ОСОБА_2 , здійснювати будь-які дії, спрямовані на відчуження квартири АДРЕСА_1 , що зареєстрована на праві власності за ОСОБА_2 .
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови в порядку та за умов, визначених цивільно – процесуальним законом.
Повний текст постанови складено 21 листопада 2024 року.

Головуючий Л. І. Василенко 

Судді: Н. І. Гончар

О. В. Карпенко