КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа №381/4060/23                                                                             Головуючий у суді І інстанції: Пінкевич Н.С.
провадження №22-ц/824/16516/2024                                                       Головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
19 листопада 2024 року                                                                                               м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
Головуючого судді: Сушко Л.П.,
суддів: Болотова Є.В., Олійника В.І.,
секретар судового засідання: Дуб С.І.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Твердохлібова Максима Миколайовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду міста Києва від 22 серпня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Український страховий стандарт» про відшкодування майнової та моральної шкоди,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У вересні 2023 року позивач звернувся до Фастівського міськрайонного суду Київської області з вказаним позовом. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 02.09.2022 року відповідач, керуючи автомобілем марки Хюндай, д.н.з. НОМЕР_1 , допустив зіткнення з автомобілем марки Тойота, д.н.з. НОМЕР_2 , під його керуванням. Постановою суду ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні правопорушення, передбаченого ст.124 КпАП та накладено адміністративне стягнення.
20.09.2022 року суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_3 проведено звіт №04-20/09, відповідно до висновків якого, матеріальний збиток, завданий автомобілю «Toyota Rav4», д.н.з. НОМЕР_2 в результаті його пошкодження при ДТП становить 91592,12 грн. Вартість відновлювального ремонту становить 164 566,00 грн.
06.09.2022 року та 07.09.2022 року позивач звернувся до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Український страховий стандарт» із вимогою про відшкодування матеріальної шкоди, спричиненої ДТП, але станом на момент подання позову жодного відшкодування від страхової компанії не отримав. Позивач звернувся до МТСБУ, яке на звернення позивача повідомило, що членство Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Український страховий стандарт» було припинено, з 26.01.2023 страховик позбавлений права укладати договори страхування ОСЦПВВНТЗ, а з 18.05.2023 року перебуває в стані припинення.
З огляду на вартість завданих збитків завданих внаслідок ДТП та вартості відновлювального ремонту, зазначених у звіті, просив суд:
стягнути з ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 87 456,67 грн, а саме: вартість відновлювального ремонту 72 973,88 грн, 2111,24 грн .3 % річних та 7371,55 грн інфляційних витрат, 5000,00 грн моральної шкоди;
стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Український страховий стандарт» - грошові кошти у розмірі 103 494,31 грн, а саме 91592,12 матеріального збитку, 2649,90 грн. 3% річних та 9 252,29 грн інфляційних втрат.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду міста Києва від 22 серпня 2024 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на відшкодування матеріальної шкоди 34 566,80, франшизу в розмірі 2600 грн та на відшкодування моральної 5000 грн та витрати по сплаті судового збору в розмірі 421,67 грн.
Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Український страховий стандарт» на користь ОСОБА_2 на відшкодування матеріальної шкоди 127 400 грн та витрати по сплаті судового збору в розмірі 1274 грн.
У задоволенні решти вимог відмовлено.
Не погодившись з вказаним судовим рішенням, адвокат Твердохлібов М.М., який діє в інтересах ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріального та моральної шкоди та ухвалити нове рішення, яким в цій частині відмовити у задоволенні позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги обгрунтовані тим,  що під час судового розгляду в суді першої інстанції відповідач ОСОБА_1 звертав увагу суду першої інстанції на те, що доказ на який посилається позивач, а саме звіт про оцінку КТЗ № 04-20/09 від 20.09.2022 року, виконаний ФОП ОСОБА_3 , є неналежними та недопустимими, оскільки дата складання калькуляції ремонту після ДТП № 9753, яка додається до звіту ФОП ОСОБА_3 датована 20.09.2022 року, хоча ДТП, яке відбулося за участю автомобіля позивача - 02.09.2022 року. Що вказує на невідповідність калькуляції фактичним даним.
Також у калькуляції у розділі запасні частини зазначаються ціни станом на 22.08.2022 року, хоча ДТП відбулося 02.09.2022 року, а дата проведення звіту про оцінку КТЗ 20.09.2022 року, що на переконання апелянта вказує на невідповідність висновку експерта вимогам Національного стандарту № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», відповідно до якого, визначення вартості матеріального збитку, яка потребує встановлення, проводиться на дату настання події, у даному випадку на 02.09.2022 року, а тому позивач не надав належними та допустимих доказів, які підтверджуються та обгрунтовуються позовні вимоги, а тому не можуть бути взяті до уваги судом у даній цивільній справі.
Доводи апеляційної скарги обгрунтовані також тим, що на час скоєння дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність відповідача ОСОБА_1 була застрахована в Приватне акціонерне товариство Страхова Компанія «Український страховий стандарт» поліс № 206212644, термін дії до 06.10.2022 року, страхова сума (ліміт відповідальності) за шкоду заподіяну майну становить 130 000 грн.
Згідно звіту про оцінку КТЗ № 04-20/09 від 20.09.2022 року виконаний ФОП ОСОБА_3, матеріальна шкода яка завдана позивачу в наслідок ДТП становить 91 592 грн, тобто не перевищує ліміту страхової відповідальності відповідача ОСОБА_1 , а тому скаржник вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, щодо стягнення матеріальної шкоди з ОСОБА_1 ..
Щодо задоволення інших позовних вимог, а саме моральної шкоди у сумі - 5 000,00 грн, скаржник вважає, що вона є завищеною, оскільки в результаті ДТП автомобіль позивача зазнав незначних механічних ушкоджень (подряпини лакофарбового покриття заднього бамперу та рамки номерного знаку) з місця пригоди автомобіль позивача уїхав самостійно, що вказує про наявність належного технічного стану, а тому обґрунтування позивача щодо завдання йому моральної шкоди у визначеній сумі є завищена. Наголоси на тому, що ОСОБА_1 згоден відшкодувати моральну шкоду позивачу у сумі 1500 грн.
Щодо стягнення з ОСОБА_1 2600 (дві шістсот грн) - франшизи скаржник не заперечував, однак звернув увагу апеляційного суду що в позовній заява була відсутня дана вимога та підчас розгляду справи в суді першої інстанції заяви про зміну позовних вимог від позивача не надходили.
25 жовтня 2024 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від позивача ОСОБА_2 , в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
14 листопада 2024 року до Київського апеляційного суду надійшло клопотання від представника ОСОБА_1 - адвоката Твердохліба М.М. про відкладення розгляду справи, яке обгрунтоване тим, що представник апелянта адвокат Твердохліб М.М. на розгляд апеляційної скарги по справі № 381/4060/23 (на 19 листопада 2024 року о 11 год. 15 хв.) з`явитися не зможе, оскільки буде зайнятий в іншому судовому процесі у справі № 939/3091/23, яка призначена на 19.11.2024 року о 12 го. 00 хв. в Бородянському районному суді Київської області, стадія розгляду справи - дебати.
Колегія суддів вважає, що клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Разом з тим частина друга вказаної статті передбачає, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Тобто, процесуальним законом суду апеляційної інстанції надано право розгляду справи за відсутності сторін, які належним чином повідомлені про розгляд справи.
Доказів того, що саме адвокат Твердохліб М.М. представляє інтереси іншої особи у іншій справі № 939/3091/23, яка призначена на 19.11.2024 року о 12 год. 00 хв. в Бородянському районному суді Київської області, останній суду апеляційної інстанції не надав. Отже суд апеляційної інстанції вважає, що представник відповідача не з`явився в суд апеляційної інстанції без поважних причин.
Крім того, суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що представник відповідача мав можливість скористатись своїм процесуальним правом на участь в даному судовому засіданні в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів. Однак таким правом не скористався.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Вирішуючи даний спір та задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що розмір матеріальної шкоди (відновлювального ремонту), завданий Toyota, д.н.з. НОМЕР_2 , становить 164 566,80 грн, розмір страхового відшкодування 127400 грн (за вирахуванням франшизи), тому суд першої інстанції прийшов висновку, що до стягнення зі страховика підлягає розмір шкоди 127400 грн, з ОСОБА_1 підлягає непокрита шкода у розмірі 34 566,80 грн та франшиза в розмірі 2600 грн.
Такі висновки суду не в повній мірі відповідають обставинам справи та вимогам закону.
Задовольняючи позовну вимогу заявлену до ОСОБА_1 щодо відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції врахувавши засади розумності та справедливості, наявність встановлених фактів, прийшов до висновку про задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди у розмірі 5000 грн.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у частині стягнення 3% та інфляційних витрат зі страховика, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що відсутні відомості про те, що страховою компанією розглянуто заяву про настання страхового випадку, визнано даний випадок страховим, але не здійснено виплату страхового відшкодування у встановлені законом строк. Доказів того, що страхова компанія прийняла рішення про виплату 130 000 грн (за вирахування франшизи) та їх не виплатила, або виплатила не всю суму, позивач суду не надав, тому суд першої інстанції прийшов до висновку, що по суті дані вимоги є передчасними.
Суд першої інстанції вважав також позовних вимог у частині стягнення 3% та інфляційних витрат з ОСОБА_1 не підлягають до задоволення, обгрунтовуючи свої висновки тим, що дійсно чинним законодавством встановлений обов`язок винуватця ДТП відшкодування потерпілому, завдану ним шкоду у повному обсязі. Але не встановлений строк настання обов'язку по виплаті. З матеріалів справи вбачається, що між сторонами виник спір щодо встановлення розмірі дійсної шкоди. Тому суд першої інстанції вважав дані вимоги також є передчасними.
Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.
Оскільки рішення суду оскаржено лише в частині заявлених позовних вимог до ОСОБА_1 , апеляційний суд відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України перевіряє законність та обґрунтованість рішення лише у цій частині.
Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Встановлено, що 02 вересня 2022 року відповідач ОСОБА_1 , керуючи автомобілем марки Хюндай д.н.з. НОМЕР_1 , не дотримавшись безпечної дистанції зіткнувся з автомобілем марки Тойота НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 .. Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження.
Постановою Печерського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2022 року ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні правопорушення, передбаченого ст.124 КпАП та накладено адміністративне стягнення (справа №757/24502/22-п).
06.09.2022 року та 07.09.2022 року позивач звернувся до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Український страховий стандарт» із вимогою про відшкодування матеріальної шкоди, спричиненої ДТП, але станом на момент подання позову жодного відшкодування від страхової компанії не отримав. Позивач звернувся до МТСБУ, яке на звернення позивача повідомило, що членство Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Український страховий стандарт» було припинено, з 26.01.2023 року страховик позбавлений права укладати договори страхування ОСЦПВВНТЗ, а з 18.05.2023 року перебуває в стані припинення.
На час ДТП, цивільно-правова відповідальність водія автомобіля Hyundai, державний номерний знак НОМЕР_1 , була застрахована в ПрАТ «СК «УСС», розмір страхового відшкодування становить 130 000 грн., франшиза 2600 грн. Дана обставина визнавалась сторонами та підтверджена полісом №206212644.
На підтвердження завданого збитку, позивач надав суду звіт про оцінку вартості матеріального збитку ФОП ОСОБА_3 №04-20/09 від 20 вересня 2022 року. Так, станом на 20 вересня 2022 року вартість матеріального збитку, завданого власнику Toyota, державний номерний знак НОМЕР_2 , становить 91 592,12 грн, вартість відновлювального ремонту 164566,80 грн, ринкова вартість до ДТП 370 920,20 грн.
Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно до частини другої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Згідно зі статтею 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини.
Частиною першою статті 979 ЦК України передбачено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
Відповідно до статті 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.
Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»  у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майку третьої особи.
Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
У разі якщо деліктні відносини поєднані з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування є страховик завдавача шкоди. Такий страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у порядку, передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього.
Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно із цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виникло обов`язку з виплати страхового відшкодування (зокрема у випадках, передбачених статтею 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. У такому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Такий висновок відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постановах від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18).
Аналогічна правова позиція підтримана Верховним Судом в постанові від 26.01.2022 року по справі № 204/5403/18 (провадження № 61-14777св21) та постанові від 26.01.2022 року по справі № 465/674/19 (провадження № 61-12514св21).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі № 201/16373/16-ц (провадження № 14-27цс21) зазначено, що «...Велика Палата Верховного Суду послідовно наголошує, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик, та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми, а у випадку, зазначеному у пункті 80 цієї постанови - винною особою.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) зазначено, що «Велика Палата Верховного Суду в постановах від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження №14- 176цс18) (пункт 59), від 03 жовтня 2018року у справі №760/15471/І5-ц (провадження № 14-316цс18) неодноразово звертала увагу на те, що у справах про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної страхувальником за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у межах ліміту страхового відшкодування належним відповідачем буде страховик.
Отже, принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у статті 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень статті 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Відповідно, якщо такої різниці немає та шкода покрита в повному обсязі страховою виплатою, в такому випадку підстави для покладення відповідальності на страхувальника відсутні».
Аналогічні за змістом висновки викладено у постанові Верховного Суду від 06 липня 2022 року у справі № 641/10491/15-ц (провадження № 61-12709св21).
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Відповідно до частини другої статті 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Відповідно до статтею 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.
Наведене дає підстави для висновку, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі (частина друга статті 1192 ЦК України), тоді як розмір страхового відшкодування, що підлягає стягненню зі страховика, відповідно до статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» - виходячи з витрат, пов`язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням фізичного зносу транспортного засобу.
Зазначене узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 02 вересня 2019 року у справі № 545/425/17, від 11 березня 2020 року у справі № 754/5129/15-ц та від 19 липня 2021 року у справі № 206/3219/15-ц (провадження № 61~І9062св20).
Подібні за змістом висновки, зокрема щодо застосування положень частини другої статті 1192 ЦК України, викладено у постановах Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі № 265/5388/20 (провадження № 61-14462св21), від 18 травня 2022 року у справі № 761/11792/16-ц (провадження № 61-42292св18), від 20 червня 2022 року у справі № 156/1162/20 (провадження № 61-19св22) та від 17 серпня 2022 року у справі № 761/15232/18 (провадження № 61-19661св20).
В суді апеляційної інстанції встановлено, що автомобіль позивача не відремонтований після ДТП.
З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку в частині стягнення з ОСОБА_1 матеріальної шкоди у розмірі 34566 грн 80 коп., оскільки ліміт відповідальності за страховим полісом становить 130 000 грн, а отже відповідальність ОСОБА_1 наступає лише в межах, якщо заявлена сума до відшкодування перевищує вказаний ліміт.
Відповідно до усталеної правової позиції, яка відображена у низці постанов Верховного Суду, в тому числі і в рішеннях Великої Палати, винуватець повинен відшкодувати потерпілому різницю між завданим збитком та страховою виплатою. Покладення відповідальності у розмірі завданого збитку, який повинен відшкодувати страховик, на винуватця - суперечить інституту страхування цивільно-правової відповідальності, а тому необхідно з`ясовувати, за яку суму відповідає страхова, а за яку винуватець.
Тобто, з винуватця можна стягнути лише ті суми, які не платить страхова, до яких, як правило, відносяться: знос авто, франшиза, розмір збитку понад страхову суму. При відшкодуванні шкоди страхова має відшкодувати збиток, який повинен бути розрахований відповідно до положень Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Якщо ці розрахунки повністю не покривають відновлювальний ремонт, то різницю має відшкодувати винуватець. Якщо потерпілий заявляє вимогу до винуватця про відшкодування тих платежів, які зобов`язана сплатити страхова компанія, то суд повинен відмовити в задоволенні таких позовних вимог. Єдине виключення - сам винуватець згоден самостійно покрити розмір завданого збитку, який повинен бути покритий страховою компанією.
До такого висновку прийшла Велика Палата у постанові від 22 лютого 2022 року у справі 201/16373/16-ц., а Верховний Суд - у постановах: від 16.11.2022 № 335/2566/18; від 09.11.2022 № 212/7628/21; від 09.11.2022 № 366/2985/19; від 17.08.2022 № 752/11128/18; від 17.08.2022 № 761/15232/18; від 06.07.2022 № 442/3107/21; від 29.06.2022 № 489/4987/19; від 08.06.2022 № 757/20129/16-ц; від 08.06.2022 № 756/11809/18; від 25.05.2022 № 503/1597/16-ц; від 18.05.2022 № 686/24364/17; від 14.04.2022 № 205/7747/18; від 12.04.2022 № 373/1392/20; від 30.03.2022 № 734/3711/16; від 09.02.2022 № 567/881/18; від 02.02.2022 № 712/7104/19; від 02.02.2022 № 757/54513/16; від 02.02.2022 № 215/2829/16-ц; від 26.01.2022 № 465/674/19; від 26.01.2022 № 204/5403/18; від 19.01.2022 № 350/1376/19; від 19.01.2022 № 640/15546/17.
Згідно звіту про оцінку КТЗ № 04/20/09 від 20.09.2022 року виконаний ФОП ОСОБА_3, матеріальна шкода, яка завдана позивачу внаслідок ДТП становить 91592 грн, тобто не перевищує ліміту страхової відповідальності, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що стягнення з ОСОБА_1 матеріальної шкоди. Крім того позивачем не надано доказів фактично понесених витрат (рахунку-фактури, квитанцій чи чеків), а тому відсутні підстави для стягнення витрат на ремонт автомобіля.
За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині стягнення 34556,80 грн з відповідача ОСОБА_1 підлягає скасуванню та ухвалення в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні цих вимог.
Що стосується задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача ОСОБА_1 франшизи у розмірі 2600 грн , а також відшкодування моральної шкоди у розмірі 5000 грн, суд апеляційної інстанції в цій частині погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки такі висновки відповідають вимогам закону та обставинам справи.
У частині відшкодування моральної шкоди суд бере до уваги, що позивач просить стягнути моральну шкоду, яка не охоплюється страховим відшкодуванням, оскільки не стосується шкоди, заподіяної життю і здоров`ю потерпілого (згідно зі статтею 23 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів») та не належить до шкоди, заподіяної майну (згідно з статтею 28 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Тому відповідальність за заподіяну позивачу моральну шкоду, яка полягає в його моральних стражданнях та інших немайнових втратах через спричинене з вини страхувальника ДТП, має бути співмірно компенсована останнім.
У спірних правовідносинах суд вбачає правові підстави для стягнення моральної шкоди з відповідача на користь позивача, оскільки неправомірними діями відповідача у вигляді пошкодження майна позивача, останньому були заподіянні моральні страждання, викликані необхідністю замість звичного перебігу життєдіяльності вживати додаткових заходів для налагоджування свого побуту, позбавлення частково користуватися своїм майном (автомобілем) і витрачати час на оформлення відповідних процесуальних документів. За таких обставин належним і достатнім розмір відшкодування є сума в розмірі 5000 грн.
Отже, доводи апеляційної скарги частково знайшли своє підтвердження під час перегляду справи апеляційним судом.
Тобто, при вирішенні даного спору суд першої інстанції мав керуватись положеннями ст.ст. 1192, 1194 ЦК України та правовими висновками Верховного Суду, які релевантні до спірних правовідносин та наведені у дані постанові апеляційного суду.
Щодо розподілу судових витрат.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір за подачу апеляційної скарги у сумі 2291 грн 41 коп., разом з тим, з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подачу позову пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 76 грн.
Беручи до уваги вищевикладене, колегія суддів вважає за необхідне провести взаємозалік судового збору та стягнути з позивача на користь відповідача ОСОБА_1 судовий збір у сумі 2215 грн 41 коп. (2291,41 грн - 76 грн).
Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Таким чином, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу, висновки суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_1 34566,80 грн відшкодування матеріальної шкоди не відповідають обставинам справи, рішення суду першої інстанції в цій частині ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального, і порушенням норм процесуального права, і підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог у відповідності до ст. 376 ЦПК України.
На підставі викладеного, керуючись ст.374, 376 ЦПК України, суд,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу адвоката Твердохлібова Максима Миколайовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Києво-Святошинського районного суду міста Києва від 22 серпня 2024 року в частині стягнення з ОСОБА_1 34 566,80 грн відшкодування матеріальної шкоди та судового збору - скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.
У задоволенні позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 34 566 грн 80 коп. відмовити.
В решті рішення суду залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судовий витраті у розмірі 2215 (дві тисячі двісті п`ятнадцять) грн 41 коп..
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови. 
Повний текст постанови складено «28» листопада 2024 року.

Головуючий суддя                                                                 Л.П. Сушко
 
Судді                                                                                       Є.В. Болотов
 
                                                                                                 В.І. Олійник